ОКРЕМА ДУМКА
Судді Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1 у провадженні № 51-3771км23.
 
Більшістю голосів колегії суддів у постанові від 12 грудня 2023 року прийнято рішення про залишення без задоволення касаційної скарги адвоката              ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 та залишення без змін ухвали Харківського апеляційного суду від 31 травня 2023 року про повернення апеляційної скарги на вирок Московського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2014 року.
Вважаю таке рішення неправильним і таким, що суперечить вимогам закону виходячи із наступного.
Вироком Московського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2014 рокуОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на підставі угод з прокурором засуджено кожну за ч. 3 ст. 301 Кримінального кодексу України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з позбавленням права займатись діяльністю, пов`язаною, з розповсюдженням кіно- відеопродукції та комп`ютерних програм строком на 1 рік з конфіскацією порнографічних кіно- відеопродукції та засобів її виготовлення та розповсюдження. На підставі ст. 75 Кримінального кодексу України звільнено їх від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.
Адвокат ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 оскаржив вирок в апеляційному порядку в частині вирішення долі речових доказів. Однак ухвалою від 31 травня 2023 року апеляційний суд повернув йому апеляційну скаргу на підставі п. 2 ч. 3 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України(далі - КПК), оскільки вона подана особою, яка не має права подавати апеляційну скаргу.
Своє рішення суд мотивував тим, що ОСОБА_3 , в інтересах якого діє захисник ОСОБА_2 , не відноситься до кола осіб, які на підставі п. 1 ч. 4 ст. 394 КПК мають право оскаржити вирок суду першої інстанції на підставі угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченими.
Адвокат ОСОБА_2 у касаційній скарзі посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалуапеляційногосудускасуватита призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Стверджує, що ОСОБА_3 є власником майна, долю якого було вирішено вироком Московського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2014 рокущодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , однак апеляційний суд позбавив його ефективного захисту свого права власності.
Більшість колегії суддів погодилась з рішенням апеляційного суду, обґрунтувавши своє рішення тим, що адвокат в апеляційній скарзі не обґрунтував твердження про належність речових доказів у справі ОСОБА_3 та не надав жодних доказів і отже відсутні підстави вважати що вирок стосується прав, свобод та інтересів останнього. 
Із такою позицією колег не погоджуюсь та вважаю таке рішення хибним і  неправильним, оскільки воно суперечить меті та загальним засадам і принципам кримінального законодавства.
Відповідно до вимог п.1 ч.4 ст.394, ч.4 ст.475 КПК, вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений: обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежене (Рішення від 25 грудня 1997 року № 9-зп,                                Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Висновок про правозастосування норм ст. 7, ст. 9 ч. 6, ст. 24 КПК України щодо права на оскарження судового рішення до суду вищого рівня міститься в постанові Верховного Суду України від 03 березня 2016 року в справі                        № 5-347 кс 15, прийнятій за результатами розгляду справи з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм права, передбачених КПК, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень. Зокрема, у постанові зазначено, що відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою у доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ст. 24 ч. 2 КПК. 
Відповідно до цієї норми закону кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК. Також гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.
Згідно з положеннями пункту 9-2 ч. 1 ст. 393 КПК апеляційну скаргу на судове рішення також має право подати фізична особа, інтересів якої стосується це рішення в частині вирішення питання про долю речових доказів у справі.
Саме в частині вирішення питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні адвокат і оскаржив вирок місцевого суду в інтересах ОСОБА_3 . 
Натомість апеляційний суд, усупереч вказаних вимог закону, на стадії вирішення питання про відкриття провадження зробив висновок про те, що ОСОБА_3 не є  особою, яка має права на апеляційне оскарження вироку.
Крім того, суддя апеляційного суду, вважаючи, що адвокат в апеляційній скарзі не обґрунтував твердження про належність речових доказів ОСОБА_3 та не надав жодних доказів на їх підтвердження, фактично втрутився в питання оцінки доказів у справі, яке вирішується судом лише під час розгляду скарги по суті. 
Тому за таких обставин цей суддя повинен був відкрити апеляційне провадження або, якщо він вважає, що апеляційна скарга не відповідає вимогам ст. 396 КПК, залишити її без руху і надати адвокату строк для усунення недоліків.
У цьому випадку суддя порушив вимоги статей 393, 398 та 399 КПК і не зробив ані того, ані іншого та безпідставно повернув апеляційну скаргу.
З урахуванням наведеного вважаю, що касаційна скарга адвоката ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню, з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
 
12 грудня 2023 року 
Суддя                                                               ОСОБА_1