ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7180/23 Справа № 201/5694/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Космачевської Т.В., 
суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,
розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Галкін Максим Геннадійович, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2023 року в цивільній справі номер 201/5694/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 01.10.2021 року між позивачем та відповідачкою укладено договір оренди. Відповідачка належним чином умови договору оренди від 01.10.2021 року не виконувала, орендних платежів в повному обсязі не здійснювала, здійснивши лише два платежі на загальну суму 10000,00 грн (що підтверджується випискою за 23.01.2022 року та випискою за 13.02.2022 року) та після закінчення строку договору оренди від 01.10.2021 року об`єкт оренди станом 15.08.2022 року не повернула. У зв`язку з закінченням строку оренди позивач неодноразово звертався до відповідачки з вимогою про повернення майна та сплати заборгованості. Відтак, заборгованість відповідачки перед позивачем складає 54115,84 грн, що включає в себе 30000,00 грн заборгованості за оренду (за період жовтень 2021 року, листопад 2021 року, лютий 2022 року, березень 2022 року, квітень 2022 року, травень 2022 року), інфляційне збільшення за період прострочення виконання грошових зобов`язань у розмірі 3704,46 грн, 3 (три) проценти річних від простроченої суми у розмірі 411,38 грн, неустойка у розмірі 20000,00 грн (за червень 2022 року, липень 2022 року), яку позивач просив стягнути на його користь з відповідачки, а також судові витрати.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди - відмовлено. 
З судовим рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Галкін М.Г., подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2023 року у справі №201/5694/22, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором оренди задовольнити в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідачку.
Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Матеріали справи не містять доказів належної оплати орендних платежів з боку відповідачки, не містять жодного доказу про намагання відповідачки достроково розірвати договір оренди від 01.10.2021 року, не містять доказів повідомлення апелянта про розірвання в односторонньому порядку договору оренди від 01.10.2021 року, не містять доказів повідомлення апелянта про необхідність вчинити дії щодо приймання приміщення та складання акту приймання-передачі приміщення, не містять доказів повідомлення апелянта про припинення користування приміщенням.
Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що ОСОБА_1 належить на праві власності нерухоме майно, що складається з частки квартири, загальною площею 82,7 кв.м, житловою площею 63,0 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з: 1, 2-коридори, 3-туалет, 4-кухня, 5, 6, 7- житлові кімнати, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №271728769 від 25.08.2021 року (а.с. 13).
Інша частина спірної квартири належить ОСОБА_3 , яка дозволила відповідачу безоплатно користуватися своєю частиною квартири. Квартира в натурі не розділена.
01.10.2021 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 укладено договір оренди (а.с. 14-16).
Відповідно до п. 1.1. договору оренди від 01.10.2021 року в порядку та на умовах, визначених цим договором, орендодавець зобов`язується передати орендареві у строкове платне користування, а орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування частину трикімнатної квартири, загальною площею 82,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , надалі іменується «Квартира», та зобов`язується сплачувати орендодавцеві орендну плату. 
Пунктом 3.1. вказаного договору визначено - квартира, що орендується, передається орендодавцем та приймається орендарем під час підписання цього договору.
Відповідно до п. 5.1. договору оренди від 01.10.2021 року визначено, що розмір місячної орендної плати складає: 5000,00 грн.
Згідно з п. 5.2 вказаного договору орендна плата сплачується орендарем не пізніше 5 числа кожного наступного місяця. 
Відповідно до пункту 5.8. договору оренди від 01.10.2021 року у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення квартири за актом прийому-передачі включно. 
Пунктом 10.3. зазначеного договору оренди строк цього договору починає свій перебіг з 01.10.2021 року та закінчується 31.05.2022 року.
Відповідно до п. 10.6 вищевказаного договору оренди орендодавець має право розірвати цей договір, попередивши іншу сторону за два місяці наперед, орендар має право розірвати договір попередивши іншу сторону за один місяць наперед (в якій формі необхідно провести попередження не вказано (усно чи письмово).
Відповідно до п.п. 8.1.2. сторона вважається невинуватою і не несе відповідальності за порушення договору, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання цього договору.
З виписок по картці ОСОБА_1 вбачається, що 23.01.2022 року, 13.02.2022 року, позивачем отримано від ОСОБА_2 орендну плату за договором (а.с. 17, 18).
Позивачем на Вайбер відповідача було направлено фото картки «ПриватБанку» з номером НОМЕР_1 для здійснення оплати за оренду приміщення, замість тієї, що вказана у договорі оренди від 01.10.2021 року (а.с. 54, 55).
З чеків АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що відповідачкою вносились кошти на картку позивача у вересні 2021 року, жовтні 2021 року, листопаді 2021 року, грудні 2021 року, (а.с. 52, 53).
Як вбачається з роздруківки вхідних-вихідних телефонних дзвінків 09.02.2022 року відповідачка телефонувала на телефон позивача (а.с. 134). 
03.03.2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в присутності свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 складено акт прийому-передачі за договором оренди та передачі ключів ОСОБА_3 (а.с. 76-76зв).
06.03.2022 року відповідачка написала лист позивачу та повідомила його, що виїхала з орендованого приміщення та передала ключі співвласниці квартири ОСОБА_3 , оскільки він від зустрічі та складання акту ухилявся (а.с. 75).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано та судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження доводів, зазначених позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог.
З вказаними висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Частиною 3 ст. 651 ЦК України визначено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Частиною 3 ст. 651 ЦК України визначено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві власності нерухоме майно, що складається з частки квартири, загальною площею 82,7 кв.м, житловою площею 63,0 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з: 1, 2-коридори, 3-туалет, 4-кухня, 5, 6, 7- житлові кімнати. 
01.10.2021 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 укладено договір оренди.
Відповідно до п. 1.1. договору оренди від 01.10.2021 року в порядку та на умовах, визначених цим договором, орендодавець зобов`язується передати орендареві у строкове платне користування, а орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування частину трикімнатної квартири, загальною площею 82,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , надалі іменується «Квартира», та зобов`язується сплачувати орендодавцеві орендну плату. 
Пунктом 3.1. вказаного договору визначено - квартира, що орендується, передається орендодавцем та приймається орендарем під час підписання цього договору.
Відповідно до п. 5.1. договору оренди від 01.10.2021 року визначено, що розмір місячної орендної плати складає: 5000,00 грн.
Згідно з п. 5.2 вказаного договору орендна плата сплачується орендарем не пізніше 5 числа кожного наступного місяця. 
Відповідно до пункту 5.8. договору оренди від 01.10.2021 року, у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення квартири за актом прийому-передачі включно. 
Пунктом 10.3. зазначеного договору оренди строк цього договору починає свій перебіг з 01.10.2021 року та закінчується 31.05.2022 року.
Відповідно до п. 10.6 вищевказаного договору оренди орендодавець має право розірвати цей договір попередивши іншу сторону за два місяці наперед, орендар має право розірвати договір попередивши іншу сторону за один місяць наперед, в якій формі необхідно провести попередження не вказано (усно чи письмово).
Відповідно до п.п. 8.1.2. сторона вважається невинуватою і не несе відповідальності за порушення договору, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання цього договору.
З виписок по картці ОСОБА_1 вбачається, що 23.01.2022 року, 13.02.2022 року, позивачем отримано від відповідачки ОСОБА_2 орендну плату за договором.
З чеків АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що відповідачкою вносились кошти на картку позивача у жовтні 2021 року, листопаді 2021 року, грудні 2021 року.
Позивачем на Вайбер відповідачки було направлено фото картки ПриватБанку з номером НОМЕР_1 для здійснення оплати за оренду приміщення, замість тієї, що вказана у договорі оренди від 01.10.2021 року. 
Оскільки відповідно до п. 5.9. договору оренди сторони можуть узгодити іншу форму розрахунку, відповідачка не заперечувала та всі оплати за договором оренди, починаючи з жовтня 2021 року і по лютий 2022 року включно, здійснювала саме на зазначений вище номер картки позивача, в тому числі і ті дві оплати (за січень, лютий 2022 року) проведені за оренду квартири.
З пояснень позивачки вбачається, що у зв`язку з виниклими сімейними обставинами у відповідачки відпала необхідність в оренді частини квартири позивача, у зв`язку з чим, в 09.02.2022 року вона зв`язалася засобом телефонного зв`язку з позивачем та попередила його про проведену оплату за лютий 2022 року, про розірвання договору оренди з березня 2022 року з її боку в односторонньому порядку відповідно до п.п. 10.6. договору оренди та попросила прийти для складання акту прийому-передачі приміщення та віддати йому комплект ключів у відповідності до п.п. 5.8 договору оренди. Позивач не погодився з розірванням договору.
03.03.2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в присутності свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 складено акт у прийому-передачі за договором оренди та передачі ключів ОСОБА_3 .
Даний факт знайшов своє підтвердження під час судового розгляду при допиті свідків.
06.03.2022 року відповідачка написала лист позивачу та повідомила його, що виїхала з орендованого приміщення та передала ключі співвласниці квартири ОСОБА_3 , оскільки він від зустрічі та складання акту ухилявся.
Враховуючи вказане вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з 01.03.2022 року відповідачка не користується орендованою квартирою, за час користування квартирою нею всі кошти сплачені у повному обсязі, вона передала по акту прийому-передачі квартиру, тому не має обов`язку нести штрафні санкції відповідно до п.п. 8.1.2. договору оренди від 01.10.2021 року, та вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання договору.
Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують та переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Крім того, згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати позивача ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Галкін Максим Геннадійович, залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2023 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: