КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
справа №752/26578/19                                               Головуючий у І інстанції - Плахотнюк К.Г.
апеляційне провадження № 22-ц/824/2347/2023                  Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
суддя-доповідач                             Гуль В.В.,
судді                                                Матвієнко Ю.О., Мельник Я.С.,
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 серпня 2021 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діяв адвокат Хомич Іван Олександрович, до товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-Житлосервіс» про визнання договору припиненим та стягнення моральної шкоди, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2021 року ОСОБА_1 через свого представника звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-житлосервіс», згідно з яким просила:
-                     Визнати припиненим з 01.01.2018 року договір про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки № В3/7-108 від 22.08.2017 року, укладений між                   ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ліко-житлосервіс»;
-                     Стягнути з ТОВ «Ліко-житлосервіс» на користь ОСОБА_1 суму безпідставно набутих коштів у розмірі 8 505 грн. 00 коп.4
-                     Стягнути з ТОВ «Ліко-житлосервіс» на користь ОСОБА_1 25 000 грн. 00 коп. моральної шкоди;
-                     Стягнути з ТОВ «Ліко-житлосервіс» на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 1 536 грн. 80 коп. та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000 грн. 00 коп. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, ОСОБА_1 є власником машиномісця № НОМЕР_1 , розташованого в підземній автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу машиномісця, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М. 17.08.2017 року за рестровим номером 1148.
22.08.2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Ліко-житлосервіс» було укладено Договір № В3/7-108 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки, за умовами якого замовник відшкодовує виконавцю вартість витрат з утримання підземної автостоянки (паркінгу) блок В3/7 за адресою: АДРЕСА_1 , машиномісце № НОМЕР_1 , щомісячний розмір яких становить 395 грн. 00 коп., інших витрат для обслуговування підземної автостоянки (паркингу), а виконавець, за рахунок коштів замовника, забезпечує належний санітарний та технічний стан підземної автостоянки у строк та на умовах, що передбачені цим Договором.
При цьому, п. 5.1 Договору передбачено, що Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2017 року включно. Якщо жодна із сторін за 30 днів до закінчення строку дії цього договору не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію цього договору, то договір вважається щороку продовженим на той самий термін та на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Заявою від 30.11.2017 року, тобто за 30 днів до закінчення строку дії договору, позивач повідомила відповідача про свій намір припинити дію договору з 01.01.2018 року.
У відповідь на заяву ОСОБА_1 від 30.11.2017 року ТОВ «Ліко-житлосервіс» листом від 18.12.2017 року за вих. № 2533, попередило ОСОБА_1 , що після розірвання договору їй не будуть надаватися послуги, передбачені договором, а саме: буде відсутній контроль доступу сторонніх осіб до паркомісця ОСОБА_1 , подача електроенергії, холодної води, обслуговування електромереж (заміна електроролами), технічний огляд, комплексне прибирання, усунення протікань та інші послуги, пов`язані з комплексним обслуговуванням машиномісця ОСОБА_1 .
Разом з тим, позивач вказував, що, незважаючи на закінчення терміну дії договору, ТОВ «Ліко-житлосервіс» без жодних законних на те підстав, починаючи з 01.01.2018 року продовжувало виставляти на ім'я ОСОБА_1 рахунки на сплату за обслуговування паркінгу згідно з договором і станом на 31.01.2019 року заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Ліко-житлосервіс» згідно виставлених останніми рахунків становила 5 535 грн. 00 коп.
За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що жодні істотні умови договору, передбачені актами законодавства, зокрема щодо продовження строку дії договору, не були погоджені між сторонами, позивач вказував, що наявні всі правові підстави для визнання припиненим з 01.01.2018 року договору про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки від 22.08.2017 року.
Також, позивач зазначала, що починаючи з 01.01.2018 року та по день подання позову відповідач виставляє на ім'я ОСОБА_1 рахунки на сплату за обслуговування паркінгу згідно з Договором, термін дії якого закінчився 31.12.2017 року.
У зв`язку з цим та зважаючи на постійне зростання нібито заборгованості за договором, відсутність належного реагування з боку відповідача на листи позивача з приводу неправомірних дій товариства щодо виставлення вказаних вище рахунків та вимагання сплати грошових коштів по рахунках, моральний тиск, позивачем у квітні, травні, червні та липні місяці 2019 року на рахунок ТОВ «Ліко-житлосервіс» були перераховані грошові кошти у загальному розмірі 8 505 грн. 00 коп., згідно з виставленими рахунками ТОВ «Ліко-житлосервіс» на оплату послуг за договором, що підтверджується квитанціями на оплату послуг.
Разом з тим, оскільки строк дії договору закінчився ще 31.12.2017 року, а між сторонами не було погоджено жодної істотної умови договору, позивач вказував, що отримані відповідачем кошти у загальній сумі 8 505 грн. 00 коп. є безпідставно отриманими та, як наслідок, підлягають стягненню на підставі ст. 1212 ЦК України.
Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач вказував, що вчинені відповідачем протиправні дії призвели до негативного емоційного їх сприйняття, що досягло певного психологічного стану - душевних (відчуття неспокою, хвилювання, образи, дискомфорту тощо) страждань, погіршенні самопочуття, зниженні авторитету в очах сусідів.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 серпня 2021 року позовну заяву залишено без задоволення.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання між сторонами за договором не припинилися та продовжували існувати, оскільки позивач продовжував виконувати умови договору шляхом внесення на користь відповідача грошових коштів на відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки.
Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 січня 2022 року задоволено заяву представника ТОВ «Ліко-житлосервіс» Жидкової К.П. про ухвалення додаткового рішення у справі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ліко-житлосервіс» судові витрати, пов'язані з наданням правничої допомоги, у розмірі 10000 грн. 00 коп. 
В апеляційній скарзі на рішення, позивач, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинами справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що продовження надання послуг за договором після закінчення строку його дії за відсутності волевиявлення замовника послуг, не може слугувати підставою для поновлення правовідносин між сторонами.
При цьому, зазначає, що оскільки відповідач заволодів його коштами без належної правової підстави та поза договором, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення цих коштів з відповідача на підставі ст. 1212 ЦК України є помилковим.
Також, позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки безпідставне вимагання відповідачем протягом двох з половиною років сплати рахунків за ненадані послуги за припиненим договором, ініціювання останнім судового процесу із стягнення з неї так званої заборгованості, неможливість вільно розпоряджатися своєю власністю призвели у своїй сукупності до появи у апелянта моральних страждань та психологічних переживань.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення позивач, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви представника відповідача про ухвалення додаткового рішення у справі.
При цьому, в обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що при ухваленні додаткового рішення суд першої інстанції прийняв докази, надані представником відповідача на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу, з порушенням встановленого законом строку та без з`ясування поважності причин такого пропуску; суд не встановив питання необхідності та співмірності наданих адвокатом Жидченко К.П. послуг, які мусить компенсувати позивач, і стягнув їх в повному заявленому розмірі; необгрунтовано визнав доведеність понесенням відповідачем витрат на правову допомогу у розмірі, що був завлений адвокатом Жидченко К.П., та проігнорував факт заперечення представником позивача щодо стягнення заявленого розміру витрат на правову допомогу. 
07 липня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_1 - адвоката Хомича І.О. про відмову від частини позовних вимог, в якій він просив:
-                     Прийняти відмову від наступних позовних вимог: про стягнення з ТОВ «Ліко-Житлосервіс» на користь ОСОБА_1 8 500 грн. 00 коп. безпідставно отриманих грошових коштів; про визнання договору № В3/7-108 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки від 22.08.2017 року припиненим за період з 01.01.2018 року до 30.07.2018 року;
-                     Подальший розгляд справи здійснювати в межах наступних вимог: про визнання договору про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки 3 В3/7-108 від 22.08.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Ліко-житлосервіс», припиненим з 01.08.2018 року; стягнути з ТОВ «Ліко-житлосервіс» на користь ОСОБА_1 25 000 грн. 00 коп. моральної шкоди; стягнути з ТОВ «Ліко-житлосервіс» судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 1 536 грн. 80 коп. та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000 грн. 00 коп.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року заяву задоволено частково. 
Прийнято відмову ОСОБА_1 від позовних вимог про стягнення безпідставно набутих коштів у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Ліко-Житлосервіс» про визнання договору припиненим, стягнення безпідставно набутих коштів та стягнення моральної шкоди. 
Визнано нечинним рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 серпня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих коштів у справі за позовом  ОСОБА_1 до ТОВ «Ліко-Житлосервіс» про визнання договору припиненим, стягнення безпідставно набутих коштів та стягнення моральної шкоди. 
Закрито  провадження у справі за позовними вимогами ОСОБА_1 до ТОВ «Ліко-Житлосервіс» про стягнення безпідставно набутих коштів. Відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_1 про відмову від позовних вимог про визнання припиненим договору з 01 січня 2018 року.
У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.
Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи,                   ОСОБА_1 є власником машиномісця № НОМЕР_1 , розташованого в підземній автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу машиномісця від 17.08.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М.
22.08.2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Ліко-житлосервіс» укладено договір № В-3/7 - 108 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки, відповідно до п. 1.1. якого замовник відшкодовує виконавцю вартість витрат з утримання підземної автостоянки (паркінгу) блок В3/7 за адресою: АДРЕСА_1 , машиномісце № НОМЕР_1 , та інших витрат для обслуговування підземної автостоянки (паркінгу), а виконавець, за рахунок коштів замовника, забезпечує належний санітарний та технічний стан підземної автостоянки у строк та на умовах, що передбачені цим Договором. 
У відповідності до п. 3.1 Договору щомісячний розмір відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки на день укладення цього договору становить 395 грн. 00 коп.
Як передбачено п. 5.1 Договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2017 року включно. Якщо жодна із сторін за 30 днів до закінчення строку дії цього договору не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію цього договору, то договір вважається щороку продовженим та той самий термін та на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.
При цьому, згідно з п. 5.2 Договору цей договір підлягає достроковому розірванню у випадках: переходу права власності на машиномісце до іншої особи; за взаємною згодою сторін; інших випадках, передбачених цим договором та чинним законодавством України.
30.11.2017 року ОСОБА_1 направила на адресу ТОВ «Ліко-Житлосервіс» заяву про свій намір припинити дію договору з 01.01.2018 року на підставі п. 5.1 Договору № В 3/7-108.
23.03.2018 року ОСОБА_1 звернулася з листом до ТОВ «Ліко-Житлосервіс», в якому просила припинити безпідставне нарахування коштів, оскільки строк дії № В-3/7-108 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки закінчився 31.12.2017 року.
Листом за № 1372 від 24.05.2018 року ТОВ «Ліко-Житлосервіс» повідомило позивача про те, що договір № В/3/7 - 108 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки не може бути припиненим, оскільки вона продовжує бути власником машиномісця, відповідно має обов`язок утримання майна, яке має у власності, а тому договір продовжує свою дію.
Разом з тим, як вбачається з наявних у матеріалах справи квитанцій, у квітні, травні, червні та липні 2019 року ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ліко-Житлосервіс» перераховано кошти на виконання умов п. 3.1 договору № В3/7-108 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки на загальну суму у розмірі 8 505 грн. 00 коп.
Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що незважаючи на закінчення терміну дії договору, ТОВ «Ліко-Житлосервіс» без жодних законних на те підстав, починаючи з 01.01.2018 року продовжувало виставляти на ім'я ОСОБА_1 рахунки на сплату за обслуговування паркінгу згідно з договором і станом на 31.01.2019 року заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Ліко-Житлосервіс» згідно виставлених останніми рахунків становила 5 535 грн. 00 коп.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільних законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною 1 ст. 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.
При цьому, у відповідності до положень ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Разом з тим, відповідно до положень ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов'язує.
Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Крім того, відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна тощо.
Тобто, оскільки підземний паркінг, в якому розташовані машиномісця, у тому числі належне позивачу, є складовою частиною житлового комплексу, що перебуває на обслуговуванні відповідача, вказаний підземний паркінг, як і сам будинок, є спільною сумісною власністю співвласників, а позивач, як співвласник, зобов`язаний брати участь в усіх витратах, пов`язаних з утриманням такого майна.
При цьому, як зауважив Верховний Суд у своїй постанові від 23.09.2020 року по справі №755/11585/16-ц, відносини між споживачем та особою, яка надає житлово-комунальні послуги, у тому числі й щодо нежитлових приміщень, до яких відноситься підземний паркінг, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» .
З огляду на викладеного можна дійти висновку, що до спірних правовідносин у цій справі мають застосовуватися положення законодавства про житлово-комунальні послуги, зокрема про те, що незважаючи на наявність чи відсутність договору власник зобов'язаний сплачувати за ті послуги, яка фактично споживає, зокрема за послуги з утримання паркінгу.
Однак, будь-яких належних та допустимих доказів того, що позивач фактично не споживає послуги з утримання паркінгу матеріали справи не містять.
Натомість, самим позивачем не заперечується факт сплати ним коштів за послуги з утримання паркінгу у квітні, травні, червні та липні 2019 року на загальну суму у розмірі 8 505 грн. 00 коп.
Також, підтвердженням факту користування позивачем послугами з обслуговування стоянки є наявні у матеріалах справи акти комісійного обстеження машиномісця № НОМЕР_1 у період з 24.06.2020 року по 29.06.2020 року, що підтверджують факт використання машиномісця позивачем для паркування свого авто марки «Nissan», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , а також Журнал обліку в`їзду/виїзду транспортних засобів власників (орендарів) машиномісць по блоку 3/7 АДРЕСА_1 , з якого вбачається, що машиномісце № НОМЕР_1 майже щоденно використовується позивачем для зберігання свого транспорту.
За вказаних обставин, посилання апелянта на те, що продовження надання послуг за договором після закінчення строку його дії за відсутності волевиявлення замовника послуг, не може слугувати підставою для поновлення правовідносин між сторонами, є безпідставними, оскільки позивач фактично споживала послуги щодо утримання належного їй машиномісця (освітлення, прибирання, охорони та ін.), а сам договір, в силу своєї специфіки, був фактично продовжений сторонами, що підтверджується фактичними діями обох сторін, спрямованими на продовження виконання своїх зобов'язань за договором.
Щодо посилань апелянта на наявність в неї права припинити договір відповідно до п. 5.1 договору, колегія суддів зазначає, що правовий аналіз п. 5.1 та п. 5.2 Договору дає підстави вважати, що договір може бути припинено лише у зв`язку з переходом права власності машиномісця іншій особі, за погодженням обох сторін або у інших випадках, таких, зокрема, як знищення паркінгу як об`єкту в цілому, обставин непереборної сили тощо.
З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи,  а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.
Крім цього, інші наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.
Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про припинення договору та похідної вимоги про відшкодування моральної шкоди.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Щодо доводів апелянта про незаконність ухваленого судом першої інстанції додаткового рішення, слід зазначити наступне.
25.08.2021 року, тобто, у строк, встановлений ч. 8 ст. 141 ЦПК України, представником відповідача було надіслано Голосіївського районного суду м. Києва заяву про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 коп. 
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесення вищенаведених витрат представником відповідача було надано до суду Договір про надання адвокатських послуг № 15-01/20 від 25.01.2020 року, укладений з адвокатом Жидченко К.П., Угоду про встановлення переліку та вартості адвокатських послуг від 15.01.2020 року, Акт 3 1 прийняття адвокатських послуг від 20.08.2021 року та рахунок на сплату адвокатських послуг на суму 10 000 грн. 00 коп.
Вартість виконаних адвокатських послуг (гонорар) адвокатом за Угодою про встановлення переліку та вартості адвокатських послуг визначена сторонами у фіксованому розмірі та складає 10 000 грн. 00 коп. 
Так, згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).
За приписами ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 28.12.2020 року по справі № 640/18402/19, розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого часу адвокатом часу.
Разом з тим, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу слід враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19  (постанова від 03.10.2019 року), в яких, серед іншого наголошено, що:
-                     зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт;
-                     суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Таким чином, дослідивши надані представником відповідача докази понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на складність справи, кількість судових засідань, а також тривалість судових засідань, враховуючи вимоги розумності і справедливості та відсутність заяви від сторони позивача щодо необхідності зменшення таких витрат, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 коп. 
Доводи апелянта про незаконність стягнення витрат за неоплачені послуги адвоката спростовуються положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України, якою встановлено можливість стягнення витрат, які сторона має сплатити у зв'язку з розглядом справи.
Також, слід зазначити, що відповідно до висновків  Верховного Суду у постанові від 28.09.2021 року по справі № 160/12268/19 витрати на професійну допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від  того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.
З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного додаткового рішення не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи,  а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом додаткового рішення.
З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а додаткового рішення суду без змін.
При цьому, у зв`язку з залишенням апеляційних скарг без задоволення понесені позивачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційних скарг) відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 серпня 2021 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 січня 2022 року - залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 серпня 2021 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 січня 2022 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:                                                               

Судді: