ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

20 жовтня 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 733/1046/21
Головуючий у першій інстанції - Овчарик В. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1258/23 № 22-ц/4823/1267/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді: Мамонової О.Є.,
суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач: Приватне акціонерне товариство «Страхове товариство «Гарантія»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2021 року і додаткове рішення цього ж суду від 23 листопада 2021 року та ОСОБА_1 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2021 року у  справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,

                                       У С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» (далі - ПрАТ «СТ «Гарантія»), в якому просили стягнути з  ПрАТ «СТ «Гарантія»:
- на користь ОСОБА_1 28 338 грн страхового відшкодування як грошову компенсацію за спричинену моральну шкоду, що належить батькові загиблого та 170 028 грн страхового відшкодування, пов`язаного із смертю потерпілого;
- на користь ОСОБА_2 28 338 грн страхового відшкодування як грошову компенсацію за спричинену моральну шкоду, що належить матері загиблого.
Позовні вимоги обґрунтовували тим, що 18.07.2020 відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) з вини водія ОСОБА_3 , який, керуючи мотоциклом Loncin LX250GS-2A, здійснив зіткнення з трактором ЮМЗ, яким керував ОСОБА_4 . Внаслідок вказаної ДТП загинув пасажир мотоцикла ОСОБА_5 , який є сином позивачів. За вказаним фактом відкрито кримінальне провадження, під час якого встановлено, що смерть ОСОБА_5 настала у результаті ДТП. Кримінальне провадження закрито у зв`язку зі смертю підозрюваного.
Зазначали, що на час ДТП цивільно-правова відповідальність водія мотоцикла ( ОСОБА_3 ) була застрахована у ПрАТ «СТ «Гарантія». 
Указували, що на час смерті ОСОБА_5 одружений не був, дітей не мав, а отже позивачі (його батьки) мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю сина. На час настання страхового випадку законодавчо встановлений місячний розмір мінімальної заробітної плати становив 4 723  грн, тому розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить 56 676 грн, який необхідно сплатити рівними частинами - по 28 388 грн кожному позивачеві.
Звертали увагу на те, що на час страхового випадку ОСОБА_1 був особою пенсійного віку, якого досяг у 2018 році, тому він має право на відшкодування шкоди у  зв`язку із загибеллю сина, оскільки на день смерті ОСОБА_5 був на його утриманні та мав право на одержання від нього утримання. Мінімально гарантований розмір страхового відшкодування, пов`язаного з втратою позивачем годувальника, становить 170 028 грн. 
Наголошували, що представник позивачів повідомив відповідача про страховий випадок та просив виплатити страхове відшкодування, однак останній його не виплатив, посилаючись на відсутність у ОСОБА_3 на час ДТП посвідчення водія відповідної категорії.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «СТ «Гарантія» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи в розмірі 28 338 грн.
Стягнуто з ПрАТ «СТ «Гарантія» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи в розмірі 28 338 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ПрАТ «СТ «Гарантія» у дохід держави 908 грн судового збору.

Додатковим рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 23 листопада 2021 року клопотання представника позивачів - адвоката Ієговської А.О. про стягнення судових витрат - задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «СК «Гарантія» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 430 грн.
Стягнуто з ПрАТ «СК «Гарантія» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.
У задоволенні іншої частини клопотання відмовлено.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 09.01.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, апеляційну скаргу ПрАТ «СТ «Гарантія» задоволено.
Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 18 .11.2021:
- скасовано в частині задоволення вимог про стягнення з ПрАТ «СТ «Гарантія» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 страхового відшкодування моральної шкоди і судових витрат та відмовлено у їх задоволенні;
- в іншій частині рішення змінено в частині мотивів відмови у задоволенні решти позову та відмовлено у їх задоволенні з мотивів, наведених в цій постанові, й залишено його без змін в іншій частині.
Додаткове рішення цього ж суду від 23.11.2021 скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ПрАТ «СТ «Гарантія» про стягнення страхового відшкодування відмовлено. 
Стягнуто з рахунку (IBAN) UA798999980313111206080025739 (код класифікації доходів бюджету 22030101), отримувач - УК у м. Чернігові/м. Чернігів/ 22030101, код ЄДРПОУ 38054398, банк одержувача - Казначейство України (ЕАП) на користь ПрАТ «СТ «Гарантія» 3400 грн 50 коп. на повернення витрат по сплаті судового збору.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.08.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_6 задоволено частково.
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 09.01.2023 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

В апеляційній скарзі ПрАТ «СТ «Гарантія» просить рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у позовних вимогах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ПрАТ «СТ «Гарантія» та у стягненні судових витрат відмовити повністю, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.  
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що водій мотоцикла Loncin д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_3 в момент ДТП, яка сталася 18.07.2020 з його вини, був позбавлений права на керування, неправомірно експлуатував мотоцикл, тому він не відноситься до осіб, відповідальність яких застрахована перед третіми особами. Тому в силу вимог Закону № 1961-IV дана ДТП не є страховим випадком, отже підстави для стягнення страхового відшкодування у страхової компанії відсутні.
Відповідач наголошує, що за страховим полісом № АО/3854579 від 21.08.2019, страхувальником згідно якого є ОСОБА_7 , була застрахована цивільно-правова відповідальність осіб, які правомірно експлуатують транспортний засіб, однак ОСОБА_3 до таких осіб не відноситься у зв`язку з відсутністю в нього посвідчення водія.
Указує, що у матеріалах справи наявні письмові документи, які в силу ст.95 ЦПК України, є доказами, що містять дані про те, що водій транспортного засобу ОСОБА_3 , в момент ДТП 18.07.2020 керував мотоциклом марки Loncin д.н.з. НОМЕР_1 без прав на керування ним.
Уважає, що помилкове вирішення спору призвело до не правильного застосування ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять апеляційну скаргу ПрАТ «СТ «Гарантія» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПрАТ «СТ «Гарантія» моральної шкоди та додаткове рішення від 23.11.2021 про стягнення на користь позивачів витрат на професійну правничу допомогу залишити без змін. 
Позивачі зазначають, що у даній справі не встановлено обставин того, що ОСОБА_3 протиправно володів транспортним засобом, який потрапив у ДТП. 
Указують, що фактична передача власником транспортного засобу іншій особі навіть із порушенням публічно-правових норм, зокрема, особі, яка не має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, тим не менше породжує правомірне володіння з огляду на наявність волі власника транспортного засобу. У такому випадку має місце неправомірна експлуатація особою транспортного засобу, що не є тотожним неправомірному володінню особою транспортним засобом, а тому особа не може вважатися такою, відповідальність якої не застрахована. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні заявлених вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги, що не були задоволені судом першої інстанції - задовольнити в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, ухвалення з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції належним чином не дослідив зібрані докази, не надав належної оцінки акту про засвідчення факту перебування на утриманні та довідці № 367 від 21.09.2020, які підтверджують факт перебування позивача на утриманні у загиблого сина. ОСОБА_1 досяг пенсійного віку та є непрацездатним, в силу вимог ст. 1200 ЦК України право на утримання страхового відшкодування у зв`язку зі смертю потерпілого мають не тільки особи, які фактично перебували на утриманні померлої особи, а й ті, які мають таке право на утримання за законом. 
Указує, що суд першої інстанції при винесенні рішення керувався умовами для отримання пенсії по втраті годувальника, які не стосуються отримання потерпілим страхового відшкодування у зв`язку зі смертю потерпілого на умовах ст. 27.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ПрАТ «СТ «Гарантія» просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, як таку, що не ґрунтується на нормах матеріального права, а рішення суду від 18.11.2021 скасувати, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти постанову, якою у позовних вимогах до ПрАТ «СТ «Гарантія» відмовити у повному обсязі. 
Відповідач зазначає, що дана ДТП не є страховим випадком, а тому будь-які страхові виплати страховик не проводить. Вважає, що у спірних правовідносинах можливе застосування загальних правил відшкодування шкоди, які виникають у позадоговірних відносинах. 
Наголошує, що відповідно до правового висновку Верховного суду, викладеного у справі № 161/8578/16 від 10.10.2018 якщо на момент ДТП водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди не мав посвідчення водія, тобто не мав законних підстав для керування автомобілем (мотоциклом), отже він не відноситься до осіб відповідальність яких застрахована згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, оскільки за полісом застрахована цивільно-правова відповідальність осіб, які правомірно експлуатують транспортний засіб.   
Указує, що позивач ОСОБА_1 не надав суду будь-яких доказів, що він отримував матеріальну допомогу від сина, і більш того, що він мав у ній потребу. Сам факт спільного проживання дітей і батьків не породжує підстав знаходження останніх на утриманні перших. 

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та доводи відзивів на них, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Пунктами 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з ПрАТ «СТ «Гарантія» страхового відшкодування як грошової компенсації за спричинену моральну шкоду суд першої інстанції виходив з того, що цивільно-правова відповідальність водія мотоцикла Loncin LX250GS-2A на час ДТП була застрахована у ПрАТ «СТ «Гарантія», експлуатацію мотоцикла здійснював ОСОБА_3 , внаслідок ДТП загинув ОСОБА_5 , вказана подія є страховим випадком, тому шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від вини власника чи володільця джерела підвищеної небезпеки. Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів щодо настання дорожньо-транспортної пригоди внаслідок непереборної сили та (або) умислу потерпілого, а також того, що ОСОБА_3 не мав права керування транспортними засобами на час ДТП, тому безпідставними є посилання відповідача на те, що ДТП не є страховим випадком з підстав позбавлення права керування транспортними засобами водія мотоцикла. 
На час ДТП до складу сім`ї загиблого ОСОБА_8 входили батько ОСОБА_1 та мати ОСОБА_2 . Будь-яких відомостей, які б свідчили про те, що ОСОБА_5 був одружений чи мав дітей, матеріали справи не містять. Отже, позивачі мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю свого сина.
Позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, суд першої інстанції вважав такими, що задоволенню не підлягають, з огляду на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували, що ОСОБА_1 потребував постійного стороннього догляду, матеріального та медичного забезпечення з боку сторонніх осіб (тобто сина). Спільне ж проживання батька та сина не є підставою перебування на утриманні потерпілого. Матеріли справи не містять доказів про офіційне працевлаштування ОСОБА_5 на час ДТП.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з ПрАТ «СТ «Гарантія» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_6   моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.
Однак погодитись з висновком районного суду про відмову у стягненні на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, апеляційний суд не може через його невідповідність обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Судом у справі встановлено, що 18.07.2020 відбулася ДТП з вини водія ОСОБА_3 , який, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи мотоциклом Loncin LX250GS-2A, реєстраційний номер НОМЕР_1 (власником якого є ОСОБА_9 ), здійснив зіткнення з трактором ЮМЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_4 (власником трактора є ОСОБА_10 ). 
18.07.2020 після ДТП ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (пасажир мотоцикла) померли в лікарні (том 1 а.с. 9).
За вказаним фактом відкрито кримінальне провадження №12020270000000185, під час якого встановлено, що смерть ОСОБА_5 настала у результаті ДТП. 
Постановою прокурора від 24.11.2020 кримінальне провадження №12020270000000185 закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку зі смертю підозрюваного ОСОБА_3 (том 1 а.с. 6-7).
Цивільно-правова відповідальність водія мотоцикла Loncin LX250GS-2A, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на час ДТП (18.07.2020) була застрахована у ПрАТ «СТ «Гарантія», що підтверджується полісом серії АО № 3854579 (том 1 а.с. 8).
Батьками загиблого ОСОБА_5 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_3 (том 1 а.с. 12).
ОСОБА_1 з 01.08.2018 перебуває на обліку в Борзнянському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України та отримує пенсію за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 (том 1 а.с. 21).
Згідно з довідкою про доходи № 6012060267811062, виданою 06.10.2021 ГУ ПФУ в Чернігівській області, сума пенсії за віком ОСОБА_1 за період з 01.01.2019 по 31.12.2020 склала 41892,17 грн (том 1 а.с. 74).
Згідно з довідкою про доходи № 6012060267811062, виданою 06.10.2021  ГУ ПФУ в Чернігівській області, сума пенсії в разі втрати годувальника ОСОБА_1 за період з 01.01.2019 по 31.12.2020 склала 15135,42 грн (том 1 а.с. 73).
Відповідно до довідки Івангородського старостинського округу Ічнянської міської ради Чернігівської області № 566 від 21.09.2020 ОСОБА_5 на день смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним на день смерті були зареєстровані позивачі ОСОБА_1 (батько, 1959 року народження), ОСОБА_2 (мати, 1961 року народження) (том 1 а.с. 11).
Зі змісту довідки Івангородського старостинського округу Ічнянської міської ради Чернігівської області № 367 від 20.09.2020 вбачається, що загиблий ОСОБА_5 допомагав своїм батькам, підтримував їх, так як батько ОСОБА_1 - пенсіонер, мати ОСОБА_2 - непрацююча (том 1 а.с. 23).
Як слідує з акту, складеного сусідами позивачів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які проживають та зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , потребували утримання та перебували на утриманні у свого загиблого 18.07.2020 сина ОСОБА_5 , оскільки їх дохід був меншим ніж необхідні витрати (том 1 а.с. 22).
30.09.2020 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_15 звернулися до ПрАТ «СТ «Гарантія» з повідомленням про ДТП, із заявами про виплату ОСОБА_1 страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, у розмірі 170 028 грн, моральної шкоди - 28 338 грн; а також про виплату ОСОБА_2 моральної шкоди - 28 338 грн (том 1 а.с. 24-27). 
Заявами від 13.10.2020, від 27.10.2020, від 26.02.2021 представником позивачів ОСОБА_15 долучено документи на виплату ПрАТ «СТ «Гарантія» страхового відшкодування (том 1 а.с. 28-30).
З копії відповідей ПрАТ «СТ «Гарантія» від 11.02.2021 № 178/21, №177/21 та від 12.02.2021 № 180/21 вбачається, що останнє відмовило позивачам у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з втратою годувальника та моральної шкоди, оскільки страховим полісом від 21.08.2019 серії АО № 3854579 була застрахована цивільно-правова відповідальність осіб, які правомірно експлуатували транспортний засіб, однак ОСОБА_3 до таких не відноситься у зв`язку з відсутністю у нього посвідчення відповідної категорії, тому вчинена ним ДТП не є страховим випадком (том 1 а.с. 33-35).
За повідомленням слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Чернігівській області № 1947 від 09.02.2021 до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.07.2020 за № 12020270000000185 внесені відомості про факт ДТП, яка сталася 18.07.2020, за частиною другою статті 286 КК України. Після проведення досудового розслідування в рамках вказаного ДТП кримінальне провадження 30.12.2020 закрите прокуратурою Чернігівської області. Розслідування за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом у громадянина ОСОБА_16 не проводилося, розслідування проводилося в рамках ДТП, що потягла за собою тяжкі наслідки. Головне управління Національної поліції в Чернігівській області не володіє інформацією щодо розслідування вказаного факту іншим органом ГУНП (том 1 а.с. 36).
Відповідно до постанов Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16.02.2018  у справі № 733/142/18 та від 13.04.2018 у справі № 733/323/18, які набрали законної сили (том 1 а.с. 159,160), ОСОБА_3 притягався до адміністративної відповідальності:
- за частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення із накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік; 
- за частиною другою статті 130 України про адміністративні правопорушення із накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 1 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
Згідно з інформацією регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області № 31/25/6-1739 від 20.11.2020 посвідчення водія серії НОМЕР_5 від 10.11.2017, яке належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходиться на збереженні в Територіальному сервісному центрі Міністерства внутрішніх справ України № 7442 (місто Прилуки Чернігівської області) з 16.03.2018 (том 1 а.с. 165).

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до частини першої статті 4, частини першої статті 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша,третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно із ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної чи юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності стаття 3 вказаного Закону визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 цього Закону).
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 цього Закону).
Згідно зі ст. 1 цього Закону, вжиті у ньому нижченаведені терміни означають таке:
- «потерпілі» - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу (п. 1.3);
- власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах (п. 1.6).
У пункті 1.4 ст. 1 згаданого Закону визначено, що до осіб, відповідальність яких застрахована, відносяться страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.
Апеляційний суд вважає за потрібне у контексті розглядуваного спору вказати на необхідність розмежування понять «правомірна експлуатація транспортного засобу» і «правомірне володіння транспортним засобом».
Володіння - це фактична влада, фізичне панування особи над тілесною річчю, яке надає особі фактичну можливість використовувати виключно для себе повну владу над річчю, тримати її для себе і в своїй владі з наміром отримувати з неї можливі вигоди і відхиляти чужий вплив на неї.
Основна ознака володіння полягає у пануванні (владі) особи над річчю, під чим розуміється вплив на річ, ставлення до речі. Друга ознака володіння полягає в тому, що панування має бути фактичним, хоча це і не завжди передбачає постійний контакт особи з річчю, характер панування визначається властивостями самої речі, її призначенням та характеристиками.
Майно, що перебуває у володінні особи, перебуває під її впливом. Користуючись, розпоряджаючись чи управляючи майном, особа здійснює певний вплив на майно, адже, реалізуючи ці права, особа здійснює певні активні дії. Для володіння характерною є не динаміка, а статика відносин. Володіння - це певний фактичний стан закріплення майна за певним суб`єктом.
Для того, щоб бути володільцем, особі не треба постійно перебувати у матеріальному контакті з річчю. У володільця лише повинна бути можливість у потрібний момент поставити себе в таке становище щодо речі, щоб реалізувати матеріальний контакт із нею. Отже, важлива ознака володіння полягає у тому, що такий матеріальний зв`язок має бути реальним чи дійсно можливим, а особа, яка володіє річчю, повинна мати реальні можливості в будь-який момент розпочати дійсне володіння річчю, користування та розпоряджання нею.
На відміну від володіння, експлуатація транспортного засобу за чинним правовим регулюванням пов`язується з наявністю у експлуатанта певного дозволу на здійснення такої діяльності. Відносини з експлуатації транспортних засобів регулюються імперативними нормами публічного права, такі відносини не регулюються цивільним законодавством, оскільки не відповідають критеріям, визначеним у статті 1 ЦК України.
Згідно з п. 1.10 Правил дорожнього руху України водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.
Розмежовуючи категорії власника транспортного засобу і його експлуатанта (тобто особи, яка має право користуватися ним як водієм за правилами дорожнього руху), потрібно виходити з того, що не кожен власник (володілець) транспортного засобу має право його експлуатувати. Лише особа, яка має водійське посвідчення, або інші документи, встановлені законом та видані визначеним державою органом, має право керувати транспортним засобом за правилами дорожнього руху.
Тобто, «правомірна експлуатація транспортного засобу» - це право особи, яка має водійське посвідчення або інший документ, встановлений законом, експлуатувати транспортний засіб, тоді як «правомірне володіння транспортним засобом» надає особі лише прав щодо володіння транспортним засобом як річчю, але за відсутності в особи водійського посвідчення, або іншого документа встановленого законом, у такої особи відсутнє право на експлуатацію автомобіля.
Відповідно до змісту частини першої статті 397 ЦК України володільцем майна є особа, яка фактично тримає його у себе.
Положеннями статті 398 ЦК України встановлено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.
Тобто правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.
За змістом пункту 2.2 із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 124 від 11 лютого 2009 року; в редакції постанови Кабінету Міністрів № 1029 від 26 вересня 2011 року власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Відповідно фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого у такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (доручення, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено судом або не зміниться воля власника, який вправі зажадати повернення власної речі від володільця.
Під неправомірним заволодінням майна потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Тож умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майна, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно. При цьому будь-яке фактичне володіння має розглядатися як правомірне, допоки протилежне не буде встановлено судом.
Отже, власником, володільцем транспортного засобу може бути будь-яка правоздатна фізична особа. Вона вправі реалізовувати будь-які повноваження щодо такого автомобіля, безпосередньо не заборонені законом.
Проте експлуатація транспортного засобу перебуває у сфері регулювання норм публічного права, оскільки стосується прав невизначеного кола осіб та суспільства і держави в цілому, й можлива в силу наявності певного дозволу від держави.
Правомірність володіння транспортним засобом не виключає неправомірності його експлуатації. Ці дві категорії використовуються різними галузями законодавства та мають відмінне правове призначення.
Експлуатація оцінюється у сфері дорожнього руху, регулюється нормами публічного права. Натомість володіння оцінюється за загальними правилами цивільного права, виходячи з презумпції правомірності будь-якого фактичного володіння.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08.11.2021 у справі № 610/2229/18 (провадження № 61-16760ск19).

У цій справі не встановлено обставин того, що ОСОБА_3 протиправно володів транспортним засобом, що потрапив у ДТП. Матеріали справи та рішення судів, що набрали законної сили, не містять відомостей про встановлення обставин того, що ОСОБА_3 , який не мав права керування транспортним засобом, неправомірно заволодів мотоциклом Loncin LX250GS-2A, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час експлуатації якого скоїв ДТП.
Власником мотоцикла Loncin LX250GS-2A, реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є ОСОБА_9 . 
У справі наявна відповідь ГУНП в Чернігівській області від 09.02.2021 про те, що розслідування за фактом незаконного заволодіння транспортним  засобом (мотоциклом Loncin LX250GS-2A, реєстраційний номер НОМЕР_1 ) не проводилося. 
Фактична передача власником транспортного засобу іншій особі навіть із порушенням публічно-правових норм, зокрема, особі, яка не має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, тим не менше породжує правомірне  володіння, з огляду на наявність волі власника транспортного засобу. У такому випадку має місце неправомірна експлуатація особою транспортного засобу, що не є тотожним неправомірному володінню особою транспортним засобом, а тому у розумінні пункту 1.6 статті 1 Закону № 720-ІХ особа не може вважатися такою, відповідальність якої не застрахована.
Ураховуючи наведене, у випадку заподіяння шкоди третім особам під час ДТП особою, яка правомірно володіє забезпеченим транспортним засобом, проте не має посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, такий випадок є страховим і, як наслідок, у страховика виникає обов`язок здійснити страхову виплату за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу.
При визначенні наявності підстав для здійснення страховою компанією відшкодування у разі настання страхового випадку, визначальним є настання події, яка є страховим випадком. Під правомірним володінням транспортним засобом для цілей страхування потрібно розуміти таке володіння, яке виникло з волі власника, або іншої уповноваженої особи в результаті передачі у фактичне володіння та/або управління транспортним засобом. Передача транспортного засобу в управління особі, яка не має права керування таким транспортним засобом (що суперечить Правилам дорожнього руху України), є порушенням публічного права, що не впливають на оцінку події ДТП як страхового випадку (постанова Верховного Суду від 08.11.2021 у справі № 610/2229/18 (провадження № 61-16760ск19).
Вищезазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги ПрАТ «СТ «Гарантія» про те, що ОСОБА_3 в момент ДТП, яка сталася 18.07.2020 з його вини, був позбавлений права на керування, неправомірно експлуатував мотоцикл, тому він не відноситься до осіб, відповідальність яких застрахована перед третіми особами, а в силу вимог Закону № 1961-IV дана ДТП не є страховим випадком.
Не заслуговують на увагу посилання ПрАТ «СТ «Гарантія» на правовий висновок Верховного суду, викладений у справі № 161/8578/16 від 10.10.2018, оскільки обставини у цій справі та справі, що наразі переглядається не є подібними. Істотна відмінність обставин у справі №161/8578/16 полягає у тому, що водій транспортного засобу, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керувала ним за дорученням його власника та у його присутності, що могло свідчити про наявність вини декількох осіб у настанні ДТП, оскільки її настання має пов`язуватися не лише безпосередньо з діями водія, а й з недбалими та протиправними діями власника транспортного засобу    

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим  Законом  порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
    Відповідно до пункту 23.1 статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
За положеннями пункту 27.3. статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
Зважаючи на те, що ДТП, яка сталася 18.07.2020, є страховим випадком, районний суд дійшов  правильного висновку про право позивачів на отримання відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю сина у сумі 28 338 грн кожному, виходячи із загального розміру відшкодування 56 676 грн (4 723 грн (мінімальна заробітна плата станом на 01.01.2020)х 12). 

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ПрАТ «СТ «Гарантія» 170 028 грн страхового відшкодування, пов`язаного із смертю потерпілого, апеляційний суд виходить із наступного. 
Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»  передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.
Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.
Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.
Згадана стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.
Водночас, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19) під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
Крім того, відповідно до статті 1200 ЦК України право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які не тільки були на утриманні померлого, а й особи, які мали на день смерті право на одержання від нього утримання.
Зазначений висновок застосування норм права в подібних правовідносинах, викладений в постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19 та від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19-ц.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю його сина, суд першої інстанції, виходив з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували, що позивач потребував постійного стороннього догляду, матеріального та медичного забезпечення з боку сторонніх осіб (тобто сина).
Проте апеляційний суд не може погодитися з таким висновком, адже матеріалами справи містять документи на підтвердження того, що ОСОБА_1 є особою пенсійного віку, щомісячний розмір його пенсії за віком станом на липень 2020 року становив 2100 грн, тобто він потребував матеріальної допомоги. Крім того до позовної заяви додано довідку Івангородського старостинського округу Ічнянської міської ради Чернігівської області від 20.09.2020 № 367, відповідно до якої загиблий ОСОБА_5 допомагав своїм батькам, підтримував їх та акт, складений сусідами позивачів згідно якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 потребували утримання та перебували на утриманні у свого загиблого 18.07.2020 сина ОСОБА_5 .
Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд не бере до уваги доводи відзиву ПрАТ «СТ «Гарантія» про те, що позивач ОСОБА_1 не надав суду доказів, що він отримував матеріальну допомогу від сина, і більш того, що він потребував у ній, а сам факт спільного проживання дітей і батьків не породжує підстав знаходження останніх на утриманні перших.
За таких обставин колегія суддів вважає, що  ОСОБА_1   має право на відшкодування шкоди, заподіяної смертю його сина за правилами пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Визначаючи розмір відшкодування шкоди ОСОБА_1 , заподіяної смертю його сина, колегія виходить з суми мінімальної заробітної плати, яка на день настання страхового випадку (18.07.2020) встановлена на рівні 4 723 грн, як заявлено позивачем. Отже розмір відшкодування шкоди, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 , становить 170 028 грн (із розрахунку 4723 грн х 36).
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ПрАТ «СТ «Гарантія» страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника в розмірі 170028 грн підлягають задоволенню, а рішення суду в частині вирішення зазначених позовних вимог - скасуванню з ухваленням нового рішення.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПрАТ «СТ «Гарантія» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи відповідає нормам матеріального та процесуального права, то відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги ПрАТ «СТ «Гарантія» на додаткове рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 23 листопада 2021 року та його скасування.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2021 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» про стягнення страхового відшкодування, пов`язаного із смертю потерпілого - скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» про стягнення страхового відшкодування, пов`язаного із смертю потерпілого - задовольнити.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» (Код ЄДРПОУ 14229456; місцезнаходження вул. Печерський узвіз, 3, м. Київ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ; місце реєстрації АДРЕСА_1 ) 170 028 (сто сімдесят тисяч двадцять вісім) грн страхового відшкодування, пов`язаного із смертю потерпілого.
В іншій частині рішення суду - залишити без змін. 
Додаткове рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 23 листопада 2021 року - залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча:                                                                     О.Є. Мамонова

Судді:                                                                              О.І. Онищенко

                                                                                        Н.В. Шитченко