ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року	Львів	Справа № 140/6168/23 пров. № А/857/13003/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Гуляка В.В., Шевчук С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року (ухвалене головуючою-суддею Андрусенко О.О. за правилами спрощеного позовного провадження у м. Луцьку) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Пенсійного фонду України про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,

                                                   в с т а н о в и в :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач-1), Пенсійного фонду України (далі - ПФУ, відповідач-2), в якому просила визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в частині несвоєчасного прийняття рішення про призначення їй пенсії за віком за зверненням від 27.11.2021 у встановлений термін, передбачений ст.82 Закону України “Про пенсійне забезпечення” №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788), ПФУ з невиконання вимог за скаргами, передбачених статтею 8 Закону України “Про державну службу” №889-VIII від 10.12.2015 (далі - Закон №889), ст.ст.18, 19 Закону України “Про звернення громадян” №393/96-ВР від 02.10.1996 (далі - Закон №393/96), визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ №032350019781 від 10.10.2022, зобов`язати ГУ ПФУ призначити їй пенсію за віком та виплачувати з 27.11.2021, стягнути з Держави Україна моральну шкоду в сумі 570000,00 грн, завданої неправомірними діями посадових осіб ГУ ПФУ, ПФУ за неналежного виконання службових обов`язків, передбачених ст.8 Закону №889, ст.ст.18, 19 Закону №393/96, п.10 Положення про головні управління ПФУ в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №28-2 від 22.12.2014, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за №40/26485 (далі - Положення №28-2), п.п.6 п.4 Положення про ПФУ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №280 від 23.07.2014 (далі - Положення №280), протягом 2021-2023 років.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 16.06.2023 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано оспорюване рішення та зобов`язано ГУ ПФУ повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.11.2021 про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити її позовні вимоги повністю. Додатково просить встановити ГУ ПФУ тридцятиденний строк для повного виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду щодо призначення їй пенсії з 27.11.2021 та подати звіт про його виконання.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що 27.11.2021 поштовим зв`язком направила до ГУ ПФУ заяву про призначення їй пенсії та додала до неї перелік необхідних документів, які підтверджували її вік 74 роки і трудовий стаж 36 років, яку відповідач зареєстрував 03.12.2021. Однак, пенсійним органом не було прийнято рішення про відмову в призначення пенсії та не було надано письмової мотивованої відповіді за нею, що було приводом для її усних та письмових звернень до ГУ ПФУ, 04.02.2022 було надано невмотивовану відповідь про відмову в призначенні пенсії, а відповідного рішення з цього приводу відповідач так і не було прийнято. Зазначає, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30.08.2022 по справі №140/4467/22 було визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ, яким встановлено, що відповідач застосував щодо неї надмірний формалізм у питанні призначення пенсії за віком, у зв`язку з чим поклав обов`язок на нього прийняти рішення з призначення пенсії за заявою від 27.11.2021. Вважає, що є очевидним наявність протиправної бездіяльності службових осіб ГУ ПФУ з часу її офіційного звернення за призначенням пенсії 27.11.2021, враховуючи наявність необхідного трудового стажу і віку, який безумовно покладав обов`язок на службових осіб призначити пенсію за віком, та наявність протиправної бездіяльності службової особи ПФУ, яка своєчасно не зупинила протиправної їх бездіяльності за наслідком розгляду поданих нею скарг згідно Закону №393/96, в тому числі з інших державних органів, яка не вжила своєчасних необхідних заходів до порушників, чим посприяла настанню конфлікту інтересів та судовому конфлікту громадянина України з державою України з питання призначення пенсії за віком (у віці 75 років), що потягло завдання більшої моральної шкоди для неї, яку вона оцінила на даний час у 570000 грн та вважає, що така сума є співрозмірною і справедливою щодо тих страждань, яких вона змушена терпіти у досягненні мети з призначення пенсії у похилому віці через вжиття неймовірних заходів для досягнення цієї мети за відсутності засобів на існування. 
Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що 24.09.2021 позивачка звернулася до ГУ ПФУ щодо про призначення пенсії. Вказане звернення було зареєстровано у підсистемі “Звернення” системи ІКІС ПФУ за №42863, тип звернення “Усне консультування”. При здійсненні усного консультування, позивачку було повідомлено про необхідність надання уточнюючих довідок про підтвердження відповідних періодів роботи та документів, що підтверджують місце проживання.
Вказані обставини підтверджуються листом ГУ ПФУ №15859-15962/Ф-02/8-0300/21 від 22.12.2021 та витягом підсистеми “Звернення” системи ІКІС ПФУ від 24.09.2021.
27.11.2021 позивачка звернулася (направила поштовим зв`язком) до ГУ ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком, до якої долучила копії документів, а саме : першої сторінки паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , листа Луцького відділу №1 Управління державної міграційної служби України у Волинській області №0710-1657/0710.1-21 від 22.10.2021 про реєстрацію місця проживання, диплома серії НОМЕР_3 , диплома серії НОМЕР_4 , трудової книжки б/н від 12.08.1967, вкладки до трудової книжки серії НОМЕР_5 та дублікату трудової книжки серії НОМЕР_6 .
Листом №15859-15962/0-02/8-0300/21 від 22.10.2021 ГУ ПФУ рекомендувало позивачці звернутися особисто з необхідними документами для призначення пенсії за віком до відділу обслуговування громадян №7 (сервісного центру) ГУ ПФУ.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30.08.2022 по справі №140/4467/22, яке набрало законної сили 30.09.2022, було визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ щодо не прийняття рішення за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 від 27.11.2021 про призначення пенсії за віком та зобов`язано пенсійний орган прийняти рішення за наслідками її розгляду.
Виконуючи рішення суду по справі №140/4467/22, ГУ ПФУ прийняло рішення №032350019781 від 10.10.2022 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю оригіналів документів, що передбачено п.2.23 Порядку №22-1. Також, у вказаному рішенні зазначено, що згідно наданих до заяви документів про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993, (копія диплома, копія трудової книжки) до страхового стажу не зараховано жодного періоду, оскільки до заяви долучено копії лише першої сторінки паспорта, копію диплому та трудової книжки, відсутній ідентифікаційний код.
Також судом встановлено, що 25.05.2022 до ПФУ надійшла заява ОСОБА_1 від 11.05.2022 про призначення пенсії, до якої також було долучено скаргу на дії службових осіб ГУ ПФУ.
Під час розгляду вказаного звернення відповідачем-2 було витребувано від ГУ ПФУ інформацію стосовно позивачки та листом №13864-13885/Ф-03/8-2800/22 від 22.06.2022 повідомлено її щодо порядку звернення за призначенням пенсії.
01.06.2022 до ПФУ надійшов лист ГУ пенсійного забезпечення Директорату розвитку соціального страхування та пенсійного забезпечення Міністерства соціальної політики України, яким надіслано звернення ОСОБА_1 від 11.05.2022 для надання допомоги щодо пенсійного забезпечення.
Листом №14652-14680/Ф-03/8-2800/22 від 29.06.2022 відповідач-2 повідомив позивачку про те, що роз`яснення щодо порядку звернення за призначенням пенсії їй надано листом №13864-13885/Ф-03/8-2800/22 від 22.06.2022, нових підстав для перегляду немає.
Листом від 07.09.2022 Апарат Верховної Ради України надіслав на адресу ПФУ на розгляд в частині, що належить до компетенції, звернення ОСОБА_1 від 01.09.2022.
Під час розгляду вказаного звернення відповідачем-2 було витребувано від ГУ ПФУ інформацію стосовно позивачки та листом №25434-26037/Ф-03/8-2800/22 від 07.10.2022 повідомлено її про умови та порядок звернення за призначенням пенсії.
Також на адресу відповідача-2 надійшов лист Офісу Президента України від 08.09.2022, яким направлено на розгляд звернення ОСОБА_2 від 01.09.2022 щодо сприяння у пенсійному забезпеченні.
Листом №25661-26399/Ф-03/8-2800/22 від 11.10.2022 ПФУ повідомив позивачку, що роз`яснення про порядок звернення за призначенням пенсії надано їй листами №1386413885/Ф-03/8-2800/22 від 22.06.2022, №25434-26037/Ф-03/8-2800/22 від 07.10.2022, нових підстав для перегляду немає.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідачів, ОСОБА_2 звернулася до адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в ході розгляду даної справи підтверджено те, що позивачкою було подано разом із заявою від 27.11.2021 документи про стаж та вік у копіях, а не в оригіналах, що позбавляє ГУ ПФУ можливості належним чином ідентифікувати заявника, перевірити зміст і належне оформлення наданих документів, суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивачки буде визнання протиправним та скасування оспорюваного рішення та зобов`язання відповідача-1 повторно розглянути заяву позивачки від 27.11.2021 про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. Суд дійшов висновку, що сам факт визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. Враховуючи всі доводи, які наведені у позовній заяві, й беручи до уваги особливе світосприйняття кожної людини у випадку порушення її прав суб`єктом владних повноважень незалежно від віку, суд зазначив, що наведених позивачкою доводів за обставин цієї справи не достатньо для стягнення на її користь моральної шкоди, оскільки позивачка не подала жодних доказів (медичних довідок про стан здоров`я, тощо) на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди, також з позовної заяви не вбачається, чому саме позивачка обрахувала моральну шкоду у розмірі 570000,00, а не в іншому розмірі.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України кожному громадянину гарантується право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до ст.92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Статтею 2 Закону №1788 визначено, що цим Законом призначаються, зокрема, пенсії за віком. 
Статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058) визначені умови призначення пенсії за віком.
Відповідно до статті 26 Закону №1058, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 27 років.
До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року.
Згідно ч.1 ст.44 Закону №1058, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному управлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Відповідно до ч.1 ст.45 Закону №1058, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Частиною п`ятою цієї статті передбачено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Порядок подання та оформлення документів для призначення і перерахунку пенсій відповідно до Закону №1058 затверджений постановою правління ПФУ №22-1 від 25.11.2005 (далі - Порядок №22-1), відповідно до п.1.6 якого, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.
За змістом п.1.7 Порядку №22-1, днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. Якщо поданих документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною четвертою статті 45 Закону №1058. Органи Пенсійного фонду наділені повноваженнями збирати необхідні для розгляду заяви особи (у тому числі щодо призначення пенсії) документи.
Аналіз положень вищевказаного Порядку дає підстави для висновку, що встановивши ту обставину, що до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, зобов`язаний письмово повідомити заявника про те, які документи необхідно подати додатково та зробити у заяві про призначення пенсії відповідний запис.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 23.04.2019 по справі №759/12575/15-а, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.
Отже, у випадку виявленої відсутності необхідних документів для призначення особі пенсії, пенсійний орган має можливість вчинити дії, спрямовані на їх отримання від відповідних органів (осіб), або письмово повідомити заявника про необхідність подання додаткових документів.
Згідно п.2.1 Порядку №22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи : 1) документ, що підтверджує реєстраційний номер облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; 2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 (далі - Порядок №637); 3) для підтвердження заробітної плати за період страхового стажу з 01 липня 2000 року орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу (додатки 3,4 до Положення). За бажанням пенсіонера ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) по 30 червня 2000 року (додаток 5) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам. 4) документи про місце проживання (реєстрації) особи; 5) документи, які засвідчують особливий статус особи. 6) документ уповноваженого органу Російської Федерації про те, що особі не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, та особисту декларацію про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій особам, зазначеним у пункті 1.6 розділу І цього Порядку).
Згідно п.2.9 Порядку №22-1, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
При поданні особою заяви в паперовій формі документи можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію (п.2.23 Порядку №22-1)
Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії за віком, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, у тому числі про стаж, вік та заробітну плату, які подаються до уповноваженого органу ПФУ в установленому порядку тільки в оригіналі.
Особа, яка досягла необхідного віку (60 років) та має необхідний страховий стаж (не менше 15 років), має право на призначення пенсії, проте реалізація такого права повинна здійснюватися у встановленому національним законодавством порядку, визначеному, зокрема, у Законі №1058 та затвердженому на виконання його положень Порядку №22-1.
Така ж позиція щодо тлумачення норм Закону №1058 та Порядку №22-1 наведена Верховним Судом у постановах від 11.07.2022 по справі №540/1730/19, від 21.09.2018 по справі №805/465/18-а, від 21.12.2021 по справі №540/1588/19.
Як видно з матеріалів справи,  27.11.2021 позивачка направила поштовим зв`язком відповідачу-1 заяву про призначення пенсії за віком, до якої долучила наступні документи, а саме : копію першої сторінки паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , копії листа Луцького відділу №1 Управління державної міграційної служби України у Волинській області №0710-1657/0710.1-21 від 22.10.2021 про реєстрацію місця проживання, копію диплома серії НОМЕР_3 , копію диплома серії НОМЕР_4 , копію трудової книжки б/н від 12.08.1967, копію вкладки до трудової книжки серії НОМЕР_5 , копію дублікату трудової книжки серії НОМЕР_6 .
При цьому, вищевказані документи були подані (надіслані) у копіях, які не були засвідчені взагалі, навіть особисто позивачкою.
Отже, в порушення вимог абзацу другого пункту 2.23 Порядку №22-1, на підтвердження досягнення позивачкою умов, передбачених частиною першою статті 26 Закону №1058, для призначення пенсії за віком на розгляд територіальному органу пенсійного фонду документи стосовно віку (лише копію першої сторінки паспорта ) та стажу (трудову книжку, вкладку та дублікат трудової книжки) представлено в копіях.
Посилання позивачки на те, що у вересні 2021 року вона зверталась до ГУ ПФУ щодо призначення пенсії за віком та подавала службовій особі оригінали документів, а саме : трудових книжок, оригінали дипломів, паспорта громадянина України та документи, які підтверджують місце проживання та реєстрації, суд першої інстанції вірно не врахував, оскільки вказане звернення було зареєстровано 24.09.2021 за №42863 у підсистемі “Звернення” системи ІКІС ПФУ, тип звернення “Усне консультування”, що підтверджується відповідним витягом із вказаної підсистеми, який долучений до відзиву на позовну заяву, а тому таке звернення (24.09.2021) не може розцінюватись як заява про призначення пенсії. 
У той же час, із заявою про призначення пенсії позивачка звернулась 27.11.2021, до якої долучила документи про вік та стаж у копіях, що не відповідає вимогам абзацу другого пункту 2.23 Порядку №22-1.
Стосовно доводів позивачки з посиланням на те, що у рішенні Волинського окружного адміністративного суду від 30.08.2022 по справі №140/4467/22 надано правову оцінку документам, долученим до заяви від 27.11.2021 про призначення пенсії за віком, та встановлено надмірний формалізм ГУ ПФУ у питанні призначення пенсії, то зі змісту вказаного рішення суду видно, що суд першої інстанції виходив з того, що в порушення чинного законодавства відповідачем було надано письмову відповідь позивачу без прийняття рішення відповідно до встановленого порядку щодо призначення пенсії або відмови у призначенні пенсії, відповідач не здійснив належної реєстрації заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії та не вирішив в установленому порядку наявність чи відсутність у неї права на пенсію. При цьому суд вказав, що решта обставин, які є обов`язковими при призначенні пенсії, не були дослідженні в межах справи №140/4467/22, в тому числі не було надано правової оцінки документам, долученим до заяви від 27.11.2021 про призначення пенсії за віком.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що у органу пенсійного фонду виникає обов`язок повідомити особу, яка звернулась за пенсією, про необхідність усунути певні недоліки щодо дооформлення документів при зверненні у визначений Порядком строк.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що лише використання органом пенсійного фонду усіх процедур, які застосовуються при вирішенні питання про призначення пенсії та не виконання заявником установлених вимог, може свідчити про обґрунтованість та правомірність рішення територіального органу пенсійного фонду.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про передчасність відмови пенсійного органу у призначенні позивачці пенсії за віком, оскільки відповідач-1, виконуючи рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30.08.2022 по справі №140/4467/22, яким було зобов`язано його прийняти рішення за наслідками розгляду заяви позивачки від 27.11.2021 про призначення пенсії за віком, не повідомляв її про необхідність дооформлення документів або їх неповноту, які були подані разом із заявою від 27.11.2021 та не надавав тримісячний строк на усунення цих недоліків.
На думку колегії суддів, під час виконання вищевказаного рішення суду ГУ ПФУ було встановлено факт неналежного оформлення позивачем документів для призначення пенсії, тому враховуючи вимоги п.4.2 Порядку №22-1, відповідач-1 повинен був повідомити позивачку про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк.
Проте, визначальним є те, що позивачкою не було дотримано порядок звернення за призначенням пенсії щодо подання документів про стаж, вік та заробітну плату в оригіналах, які є обов`язковою передумовою для того, щоб службова особа територіального органу ПФУ могла ідентифікувати заявника, зареєструвати заяву та перевірити зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта, просканувати документи та вчинити інші дії, які є необхідними для вирішення питання про призначення пенсії. 
Вказане позбавило відповідача-1 можливості належним чином ідентифікувати заявника, перевірити зміст і належне оформлення наданих документів.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що з урахуванням повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії та визначення підстав, за яких вона призначається або приймається рішення про відмову в її призначенні, ефективним способом захисту порушеного права позивачки на пенсійне забезпечення буде визнання протиправним та скасування оспорюваного рішення та зобов`язання ГУ ПФУ повторно розглянути заяву позивачки про призначення пенсії.
Щодо визнання протиправною бездіяльності ГУ ПФУ з несвоєчасного прийняття рішення про призначення пенсії за віком за зверненням від 27.11.2021 у встановлений термін, передбачений ст.82 Закону №1788, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ст.82 Закону №1788, документи про призначення пенсій розглядаються органом, що призначає пенсії (стаття 81), не пізніше 10 днів з дня їх надходження. Повідомлення про відмову в призначенні пенсії із зазначенням причин відмови та порядку оскарження орган, що призначає пенсії, видає або надсилає підприємству, організації або заявникові не пізніше 5 днів після винесення відповідного рішення.
Відповідно до ч.5  ст.45 Закону №1058, документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії. Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника територіального органу Пенсійного фонду України на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів.
Згідно п.4.3 Порядку №22-1, рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви. Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника органу, що призначає пенсію, на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів.
Судом встановлено, що 27.11.2021 позивачка звернулася (направила поштовим зв`язком) до відповідача-1 із заявою про призначення пенсії за віком, яка була зареєстрована ГУ ПФУ 08.12.2022.
Листом №15859-15962/0-02/8-0300/21 від 22.12.2021 відповідач-1 рекомендував позивачці звернутися особисто з необхідними документами для призначення пенсії за віком до територіального органу ПФУ.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30.08.2022 по справі №140/4467/22 було визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ щодо не прийняття рішення за наслідками розгляду заяви позивачки від 27.11.2021 про призначення пенсії за віком та зобов`язано ГУ ПФУ прийняти рішення за наслідками розгляду такої заяви. Вказане рішення суду набрало законної сили 30.09.2022.
10.10.2022 ГУ ПФУ прийнято рішення №032350019781 про відмову позивачці у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю оригіналів документів, що передбачено п.2.23 Порядку №22-1.
Враховуючи те, що рішенням суду від 30.08.2022 по справі №140/4467/22 встановлено бездіяльність ГУ ПФУ щодо не прийняття рішення за наслідками розгляду заяви позивачки від 27.11.2021, а рішення №032350019781 від 10.10.2022 прийнято у десятиденний строк з дня набрання законної сили рішенням суду від 30.08.2022 по справі №140/4467/22, тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ПФУ з невиконання її вимог за скаргами, передбачених ст.8 Закону №889, ст.ст.18, 19 Закону №393/96, колегія суддів зазначає наступне.
Судом встановлено, що 25.05.2022 до ПФУ надійшла заява ОСОБА_1 від 11.05.2022 про призначення пенсії, до якої також було долучено скаргу на дії службових осіб ГУ ПФУ.
Під час розгляду звернення відповідачем-2 було витребувано від ГУ ПФУ інформацію стосовно позивачки та листом №13864-13885/Ф-03/8-2800/22 від 22.06.2022 повідомлено про норми чинного законодавства, про встановлені під час розгляду вказаного звернення обставини та про порядок звернення за призначенням пенсії.
01.06.2022 до ПФУ надійшов лист ГУ пенсійного забезпечення Директорату розвитку соціального страхування та пенсійного забезпечення Міністерства соціальної політики України, яким надіслано звернення ОСОБА_1 від 11.05.2022 для надання допомоги щодо пенсійного забезпечення.
Листом №14652-14680/Ф-03/8-2800/22 від 29.06.2022 відповідач-2 повідомив позивачку про те, що роз`яснення щодо порядку звернення за призначенням пенсії їй надано листом №13864-13885/Ф-03/8-2800/22 від 22.06.2022, нових підстав для перегляду немає.
Надалі, листом від 07.09.2022 Апарат Верховної Ради України надіслав на адресу ПФУ на розгляд в частині, що належить до компетенції, звернення ОСОБА_1 від 01.09.2022 та під час розгляду звернення відповідачем-2 витребувано від ГУ ПФУ інформацію стосовно позивачки та листом №25434-26037/Ф-03/8-2800/22 від 07.10.2022 повідомлено її про умови та порядок звернення за призначенням пенсії.
Також, на адресу відповідача-2 надійшов лист Офісу Президента України від 08.09.2022, яким направлено на розгляд звернення ОСОБА_1 від 01.09.2022 щодо сприяння у пенсійному забезпеченні.
Листом №25661-26399/Ф-03/8-2800/22 від 11.10.2022 ПФУ повідомив позивачку, що роз`яснення щодо порядку звернення за призначенням пенсії надано їй листами №1386413885/Ф-03/8-2800/22 від 22.06.2022, №25434-26037/Ф-03/8-2800/22 від 07.10.2022, нових підстав для перегляду немає.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що до повноважень ПФУ належить організація, координація та контроль роботи територіальних органів щодо здійснення контролю за додержанням вимог законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій; розгляд звернень громадян з питань, пов`язаних з діяльністю Пенсійного фонду України, його територіальних органів.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що повноваження щодо призначення (перерахунку) та виплати пенсії покладені саме на територіальні органи ПФУ.
З огляду на те, що звернення позивачки від 11.05.2022 та від 01.09.2022 стосувалися саме призначення пенсії, а ПФУ в межах його повноважень (контроль роботи територіальних органів щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій) двічі було витребувано у ГУ ПФУ інформацію щодо порушеного у таких зверненнях питання та за наслідками розгляду такої інформації надано позивачці обґрунтовані відповіді та роз`яснення щодо умов та порядку звернення за призначенням пенсії, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що усі звернення позивачки були розглянуті ПФУ в межах компетенції, в порядку та у строк, встановлені Законом №393/96, а відтак відсутня бездіяльність з боку останнього.
Щодо вимог про стягнення з Держави Україна моральної шкоди в сумі 570000,00 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 по справі №464/3789/17, в якій суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52).
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України) (п. 57).
Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.
Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якої доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.
Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.
З урахуванням вищезазначених правових норм, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.
Зазначаючи про моральні страждання, позивачка не обґрунтувала належним чином взаємозв`язок цих фактів із незаконними діями відповідачів.
Отже, зважаючи на те, що позивачкою не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння їй сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачкою, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у цій справі в порядку ч.1 ст.382 КАС України шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення, як про це просить позивачка.
При цьому, колегія суддів враховує, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджуються належними та допустимими доказами. Позивачем не наведено обставин, які б вказували на те, що відповідач може ухилятись від виконання судового рішення, при цьому примусове виконання рішень суду у справах такої категорії забезпечується органами державної виконавчої служби.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                               п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року по справі №140/6168/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	С. М. Шевчук