УХВАЛА
 
22 листопада 2023 року
місто Київ
 
справа № 756/2346/23
провадження № 61-16519ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,  
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,
 
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - КП ВО Київради (КМДА) «Київтеплоенерго») про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії. 
В обґрунтування позову зазначала, що нею за власні кошти обладнано квартиру        АДРЕСА_1 приладом обліку теплової енергії типу «Engelmann Sensor GmbH Німеччина», заводський номер 44984694. Монтаж вузлів обліку споживання теплової енергії (лічильників тепла) проведено відповідно до погодженого робочого проекту, складеного спеціалізованою організацією та погодженого Товариством з обмеженою відповідальністю «Сучасний дім-1», як балансоутримувачем будинку. Актом від 23 січня 2017 року вузли обліку теплової енергії для потреб опалення окремого приміщення взято на облік та опломбовано. 02 вересня 2019 року лічильник повірений Державним підприємством «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів». 
Вказувала, що своєчасно щомісяця передавала показники лічильника та оплачувала рахунки, заборгованості за централізоване опалення в неї не було. Однак, у липні 2021 року відповідачем проведено перерахунок (донарахування),                     у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 2 305,40 грн, яку зменшено після її звернення до відповідача на загальну суму 307,38 грн. 
З проведеним донарахуванням заборгованості у розмірі 1 998,02 грн вона не погоджується, вважаючи таке донарахування незаконним та таким, що проведене на підставі методики, яка втратила чинність. 
Враховуючи викладене, просила суд визнати неправомірними дії КП ВО Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» щодо проведення у липні місяці 2021 року                  перерахунку (донарахування) за комунальну послугу «централізоване опалення»            за 2020/2021 роки у квартирі АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок (коригування в бік зменшення) нарахувань оплати за опалення у цій квартирі за опалювальний період                              2020-2021 роки, на суму 1 998,02 грн.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 29 червня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 жовтня               2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано неправомірними дії                            КП ВО Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» щодо проведення перерахунку (донарахування) за комунальну послугу «централізоване опалення» за                     2020/2021 роки у липні місяці 2021 року у квартирі АДРЕСА_1 . Зобов`язано КП ВО Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» здійснити перерахунок нарахувань оплати за опалення у квартирі АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , за опалювальний період                      2020-2021 роки, із застосуванням Методики № 315. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що донарахування проведено за послугу з централізованого опалення за місця загального користування                           в опалювальний сезон за 2020-2021 роки за Методикою № 359, яка втратила чинність, а тому дії відповідача є неправомірними.
16 листопада 2023 року КП ВО Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову                        у задоволенні позову ОСОБА_1 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах                      з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заявник оскаржує судові рішення, ухвалені у справі про визнання дій неправомірними та зобов`язання здійснити перерахунок за теплопостачання заборгованості у розмірі 1 998,02 грн.
Тож, справа № 401/666/23 є справою незначної складності і не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19                  ЦПК України.
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд, враховуючи характер спірних правовідносин, предмет спору та устелену судову практику, вважає за можливе визнати цю справу малозначною. 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер і предмет позову у цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України поширюються й на касаційне провадження.
Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи                              від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржуються до суду касаційної інстанції на підставі підпунктів «а», «б», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України як підставу для оскарження у касаційному порядку судових рішень у малозначних справах визначено ситуацію, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. 
Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
Наведені заявником обставини, які, на його переконання, потребують формування єдиної правозастосовчої практики, Верховний Суд визнає такими, що не стосуються фундаментальних питань права, а інші з них - зводяться до переоцінки доказів, які були предметом дослідження судами попередніх інстанцій. 
Верховний Суд дійшов переконання, що заявник не зазначив у чому конкретно полягає значущість для держави і суспільства правового питання, яке на його думку, має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Такі посилання носять загальний характер і направлені виключно на обґрунтування формальних підстав для відкриття касаційного провадження                      у малозначній справі.
Наведене дає підстави для висновку, що касаційна скарга не містить належного обґрунтування наявності підстав, передбачених підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для перегляду малозначної справи судом касаційної інстанції.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що наведені заявником обставини, передбачені підпунктом «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що особа, яка подає касаційну скаргу, позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішеннями, при розгляді іншої справи, оскільки заявником не зазначено у якій саме конкретній справі (номер справи) він позбавлений можливості спростувати такі обставини.
Щодо доводів заявника про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має для нього виняткове значення, Верховний Суд зазначає, що поняття значного суспільного інтересу та винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навів переконливих доводів та не надав відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа становить значний суспільний інтерес та   має для нього виняткове значення, а сама по собі вказівка про це у касаційній     скарзі не дає підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній      справі.
Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394                         ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду                           від 17 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1                          до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                              О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний