ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                                                                                           Головуючий І інстанції: Гелета С.М.
16 жовтня 2023 р. 	Справа № 480/1194/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Ральченка І.М. ,  Бегунца А.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05 травня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку, -
В с т а н о в и в:
14.02.2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Сумської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати йому при звільненні на підставі наказу керівника Сумської обласної прокуратури від 19.10.2021 року № 413к вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку;
- стягнути з Сумської обласної прокуратури на його користь вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячної заробітної плати у розмірі 8030,68 грн.;
- стягнути з Сумської обласної прокуратури на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 23.10.2021 року по день постановлення судового рішення.
          Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що наказом Сумської обласної прокуратури № 413к від 19.10.2021 року його звільнено з посади на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації відповідно до п.п. 2 п. 19 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» з 22.10.2021 року, однак відповідачем протиправно не нарахована та не виплачена вихідна допомога при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку, передбаченого ст. 44 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України). 
Заперечуючи вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 , у відзиві Сумська обласна прокуратура просить відмовити у його задоволенні. Відповідач стверджує про відсутність у позивача права на отримання вихідної допомоги, оскільки його звільнено з підстав та в порядку, передбачених спеціальним законом, а саме Закону № 1697-VII, нормами якого виплата вихідної допомоги при звільненні не передбачена, у зв`язку чим вихідна допомога при звільненні не нараховувалася та не виплачувалася. Відповідач зазначає, що позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги є похідною від вимоги про стягнення вихідної допомоги при звільненні позивачки, задоволення якої заперечується обласною прокуратурою, а тому також задоволенню не підлягає.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 року (розгляд справи відбувся в порядку с прощенного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) частково задоволено вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 .
          Так, судовим рішенням визнано протиправною бездіяльність Сумської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 на підставі наказу керівника Сумської обласної прокуратури від 19.10.2021 року № 413к вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку.
Стягнуто з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку в сумі 8030,68 грн. та суму середнього заробітку в розмірі 8030,68 грн.
У задоволенні інших вимог відмовлено.
          Судове рішення вмотивовано тим, що ч. 5 ст. 51 Закону України від 14.10.2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі – Закон № 1697-VII) та ч. 4 ст. 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Щодо позовної вимоги у частині стягнення з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 23.10.2021 року по день постановлення судового рішення, суд зазначив, що розрахунок кількості робочих днів за несвоєчасний розрахунок при звільнені слід проводити не більше ніж 6 місяців з дня звільнення позивача 22.10.2021 року до 25.04.2022 року, що відповідає ст. 117 КЗпП України.
Також суд з урахуванням періоду з дня звільнення позивача 22.10.2021 року та дня звернення до суду із позовом 14.02.2023 року, що свідчить про те, що позивач тривалий час (більше ніж 2 роки) не звертався до суду за захистом порушеного права, відповідачем на час розгляду справи сума вихідної допомоги не виплачена позивачу, враховуючи той факт, що сума середнього заробітку за спірних період значно перевищує належну до виплати суму вихідної допомоги, вважав співмірною невиплаченої суми вихідної допомоги в розмірі 8030,68 грн. суму середнього заробітку в розмірі, що становить 100% від невиплаченої суми 8030,68 грн.
Не погоджуючись із судовим рішенням в частині часткового задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить його скасувати та в цій частині прийняти нове, яким задовольнити вимоги адміністративного позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про часткове задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні помилково застосував ст. 117 КЗпП в редакції Закону України від 01.07.2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі – Закон № 2352-IX), що набрала чинності з 19.07.2022 року, яка не підлягала застосуванню, адже його було звільнено у жовтні 2021 року і саме станом на час звільнення мала б бути застосована відповідна редакція норми ст. 117 КЗпП. Внаслідок чого судом помилково встановлено часову межу в 6 місяців з дати звільнення для визначення періоду, за який необхідно сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Також позивач зазначає, що він не заперечує застосування судом першої інстанції правової позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 26.06.2019 року (справа № 761/9584/15-ц), яка встановлює обставини, які повинен врахувати суд під час вирішення питання про зменшення розміру відшкодування у відповідності до ст. 117 КЗпП, однак суд першої інстанції жодним чином не вказав, за допомогою якої формули він дійшов висновку про зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме до суми вихідної допомоги при звільненні.  
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
В даному випадку, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не є складними, виходячи з визначення справ незначної складності.
Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України).
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
За приписами ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин     справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення на підставі ст. 317 КАС України слід змінити, з огляду на наступне.
Судом установлено, що позивача ОСОБА_1 з 22.10.2021 року наказом керівника Сумської обласної прокуратури № 413к від 19.10.2021 року звільнено з посади прокурора Сумської місцевої прокуратури Сумської області на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації відповідно до п. 2 розділу 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (а.с. 19).
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 14.06.2022 року у справі № 480/12276/21 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури, П`ятнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку.
Визнано протиправним і скасовано рішення П`ятнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 13.09.2021 року № 313 про неуспішне проходження атестації прокурором Сумської місцевої прокуратури Сумської області ОСОБА_1 .
Визнано протиправним і скасовано наказ керівника Сумської обласної прокуратури №413к від 19.10.2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Сумської місцевої прокуратури Сумської області.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Сумської місцевої прокуратури Сумської області з 23.10.2021 року.
Стягнуто з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 61 257,28 грн.
Стягнуто з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 грн.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2023 року рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.06.2022 року по справі № 480/12276/21     скасовано. Прийнято постанову, якою відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Як убачається із розрахункового листа позивача за жовтень 2021 року (а.с. 49). – нарахування вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 відповідачем проведено не було.
Колегія суддів за приписами    ст. 308 КАС України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги
Оскільки відповідач допустив протиправну бездіяльність, що полягає у ненарахуванні та невиплаті позивачеві вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, і враховуючи приписи ст. 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь із Сумської обласної прокуратури середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з наступного.
Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі- Порядок № 100) основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством – календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 п. 8 Порядку № 100).
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 п. 8 Порядку № 100).
З урахуванням розрахунку норми тривалості робочого часу на 2021-2023 роки, розрахованої за календарем п`ятиденного робочого тижня з двома вихідними днями в суботу та неділю при однаковій тривалості часу роботи за день впродовж робочого тижня та зменшенням тривалості роботи напередодні святкових та неробочих днів (2021 рік, січень, лютий (до 24.02.) 2022 рік), інформації, що мається в листах Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 12.08.2020 року № 3501-06/219, листі Міністерства економіки України від 19.08.2021 року, з урахуванням перенесення робочих днів у відповідності до рекомендацій КМУ і змін, внесених до ст. 73 КЗпП України, та розміру середньоденної заробітної плати позивача, розмір середнього заробітку позивача за затримку проведення остаточного розрахунку при звільненні за період з 23.10.2021 року по 05.05.2023 року складає (49 робочих днів у 2021 році + 258 робочих днів у 2022 році + 89 робочих дня у 2023 році х 373,52 грн (середньоденна заробітна плата згідно із довідкою Сумської обласної прокуратури від 05.11.2021 року, що є додатком до позовної заяви ОСОБА_1 (а.с. 35)) – 147    913,92 грн.
Колегія суддів зазначає, що ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає.
Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом ч. 2 ст. 117 КЗпП України, має право на відшкодування, якщо спір буде вирішено на його користь. Розмір заборгованості та відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд.
Отже, у разі якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в такому випадку, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України).
При цьому, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Означеного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05.04.2023 року у справі № 560/13719/2.
Питання можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду та Верховним Судом.
Зокрема, 26.06.2019 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову в справі № 761/9584/15-ц, у якій відступила від частини висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 27.04.2016 року в справі за провадженням № 6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Разом із тим, установлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Велика Палата Верховного Суду констатувала, що виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівникові при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Згідно із позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.02.2020 року в справі № 821/1083/17, яка містить посилання на висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року в справі № 761/9584/15-ц, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Застосовуючи вказаний підхід Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 року в справі № 480/3105/19 сформував чіткий порядок (формулу) застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, зазначивши, що синтаксичний розбір текстуального змісту ст. 117 КЗпП України дає підстави зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум із урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, проте за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Дослідивши обставини можливості зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, та застосовуючи принцип співмірності, колегія суддів дійшла висновку про зменшення позивачеві розміру середнього заробітку за час затримки відповідачем розрахунку при звільненні з урахуванням установлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року в справі № 761/9584/15-ц критеріїв і порядку розрахунку, визначеного у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року в справі № 480/3105/19,     до розміру 45    498,32 грн,     з огляду на таке.
У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат повинен складати: 26    100,73 грн (100%), з яких допомога при звільненні (що підлягає виплаті за рішенням суду) – 8030,68 грн, (30,76 %).
Виходячи з принципу пропорційності, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 45    498,32 грн (30,76 % від суми 147    913,92 грн), як компенсаційна виплата - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.10.2021 року по 05.05.2023 року включно, з урахуванням обов`язкових податків та зборів.
За приписами ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, .
Колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримку проведення остаточного розрахунку по день постановлення рішення судом апеляційної інстанції, оскільки суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції (ч. 5 ст. 308 КАС України).
Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, встановлюючи право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак невірно визначив розмір такого відшкодування, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині розміру відшкодування, що підлягає стягненню на користь позивача.
Інші доводи апеляційної скарги означених висновків колегії суддів не спростовують.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).     
Згідно зі п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
При цьому зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміни його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
              Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05 травня 2023 року по справі № 480/1194/23 - змінити, виклавши абзац 3 резолютивної частини рішення в такій редакції:
Стягнути з Сумської обласної прокуратури (вул. Герасима Кондратьєва, 33, м. Суми, Сумська область, 40000, код ЄДРПОУ 03527891) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , і.к. НОМЕР_1 ) вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку в сумі 8030,68 грн. та  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.10.2021 року по 05.05.2023 року включно у розмірі 45 498,32 грн, з урахуванням обов`язкових податків та зборів.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова 	
Судді	   	І.М. Ральченко    А.О. Бегунц