КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 367/2865/18                                     Головуючий у суді першої інстанції - Мерзлий Л.В.
Номер провадження № 22-ц/824/10525/2023                                    Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 грудня 2023 року                                                                                         м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів:                      Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Сукач О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 квітня 2023 року у справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Бучанської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання недійсним рішень ради та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння,-
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2018 року Перший заступник прокурора Київської області в інтересах КМУ звернувся до суду із позовом до Бучанської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним рішень ради та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, який мотивував тим, що Бучанською міською радою впродовж квітня-листопада 2011 року, прийнято ряд рішень щодо відведення земельних ділянок лісогосподарського призначення в м. Буча громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на підставі яких власникам земельних ділянок видано державні акти на право власності, а саме: рішенням №250/45 від 28 квітня 2011 року відведено у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 3210800000:01:029:0080, державний акт серії ЯК №152961; рішенням №250/57 від 28 квітня 2011 року відведено у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_2 , з кадастровим номером 3210800000:01:029:0079, державний акт серії ЯК №152965.
В подальшому, зазначені земельні ділянки на підставі відповідних договорів купівлі-продажу відчужено у власність інших осіб.
Так, земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 3210800000:01:029:0080, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 09 липня 2011 року №2193 відчужено на користь ОСОБА_4 , який в свою чергу, 03 лютого 2012 року за договором купівлі-продажу № 236 відчужив її на користь ОСОБА_5 . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником земельної ділянки на даний час є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07 вересня 2016 року №3241.
Земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_2 , з кадастровим номером 3210800000:01:029:0079, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 06 липня 2011 року №2116 відчужено на користь ОСОБА_4 , який в свою чергу, 03 грудня 2012 року за договором купівлі-продажу № 234 відчужив її на користь ОСОБА_5 . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником земельної ділянки на даний час є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07 вересня 2016 року №3238.
Позивач вказував, що вищезазначені рішення Бучанської міської ради суперечать вимогам земельного та лісового законодавства України.
Обґрунтовуючи вказані вимоги прокурор зазначив, що  рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2014 року у справі № 367/4187/14-ц, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду Київської області від 02 червня 2015 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року, задоволено позов заступника прокурора Київської області та визнано недійсним рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2022 року № 71/1-4ХХІV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління до земель житлової та громадської забудови».
Висновки судів підтверджені постановою Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у вищезазначеній справі.
Судами у вказаній справі встановлено, що Бучанською селищною радою 25 лютого 2002 року прийнято рішення № 71/1-4ХХІV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління до земель житлової та громадської забудови». На час прийняття такого рішення землі, віднесені до земель житлової та громадської забудови, мали лісогосподарське призначення, тому Бучанська селищна рада перевищила свої повноваження і з порушенням закону, без розпорядження уповноваженого державного органу, за відсутності згоди органу лісового господарства, без відповідного проекту землеустрою прийняла рішення про віднесення земель лісового фонду до земель житлової та громадської забудови.
Також судами встановлено, що належність спірних земель до лісового фонду, віднесених до категорії лісів першої групи, підтверджується їх розташуванням у відповідному квадраті Бучанської лісової дачі згідно з довідкою ВО «Укрдержліспроект» від 14 липня 2014 року, а також планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування: планшетом-картою-схемою лісонасаджень (розташування урочищ) у Плані лісонасаджень Бучанського комунального лісгоспу Київського обласного виробничого тресту зеленого господарства (лісовпорядкування 1988 року) відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України.
Прокурор вказував, що площа земельної ділянки Бучанської лісогосподарської установи, яку рішенням Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року віднесено до земель житлової та громадської забудови в межах Бучанської селищної ради становила 890 га згідно з планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.
Враховуючи викладене, зазначав про те, що судами визнано недійсним рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4ХХІV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління до земель житлової та громадської забудови», яке прийнято з перевищенням повноважень, всупереч вимогам ст. 20, ч. 4 ст. 83, п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України та статей 27, 31, 57 лісового кодексу України (в редакції від 20.12.2001 року), так як жодних рішень органів державної влади про передачу земель лісового фонду державної власності до комунальної власності не приймалось.
Разом з тим, рішеннями Бучанської міської ради від 28 квітня 2011 року №250/45, №250/54 передано у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельні ділянки по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 загальною площею 0,2 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель лісогосподарського призначення.
Віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення Бучанської лісової дачі підтверджується інформацією виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 14 травня 2015 року №132 та картографічними матеріалами лісовпорядкування.
Згідно вказаної інформації, земельні ділянки з кадастровими номерами 3210800000:01:029:0079 та 3210800000:01:029:0080 відносяться до земель обласного управління комунального господарства та розташовані в кварталі 25, виділі 14.
Таким чином, прокурор вказує про те, що Бучанська міська рада при прийнятті рішень від 28 квітня 2011 року за №250/57 та за № 250/45 передала у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельні ділянки по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , вийшла за межі визначених законом повноважень, оскільки вирішення питання вилучення земель лісового фонду державної власності та зміна їх цільового призначення не належало до компетенції Бучанської міської ради.
У даному випадку, оспорювані земельні ділянки до їх відведення у приватну власність мали лісогосподарське призначення.
Враховуючи викладене, позивач зазначав про те, що спірні рішення Бучанської міської ради підлягають визнанню недійсними.
Зважаючи, що у відповідача ОСОБА_1 право власності на спірні земельні ділянки зареєстровано у встановленому законом порядку, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише шляхом визнання недійсними рішень Бучанської міської ради та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння на користь держави, а тому в позові прокурор просив визнати недійсним рішення Бучанської міської ради: №250/45 від 28 квітня 2011 року щодо відведення у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1 га по АДРЕСА_1 ; №250/57 від 28 квітня 2011 року щодо відведення у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1 га по АДРЕСА_2 . Зобов`язати ОСОБА_1 повернути у власність держави в особі КМУ земельні ділянки загальною площею 0,2 га, а саме: площею 0,1 га з кадастровим номером - 3210800000:01:029:0080, яка розташована по АДРЕСА_1 та площею 0,1 га з кадастровим номером - 3210800000:01:029:0079, яка розташована по АДРЕСА_2 . Судові витрати по справі покласти на відповідачів.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 квітня 2023 року у задоволенні позовних вимог Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України відмовлено.
Додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 липня 2023 року стягнуто з Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 30 000 грн. В іншій частині вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, заступник керівника Київської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що обґрунтовуючи оскаржуване рішення, судом зазначено, що матеріалами справи не підтверджено факт відведення спірних земельних ділянок за рахунок земель лісогосподарського призначення, не доведено, що право розпорядження спірними земельними ділянками належало Кабінету Міністрів України, а тому Бучанська міська рада при прийнятті оспорюваних рішень діяла у відповідності до вимог земельного та лісового законодавства. Крім того, суд посилався на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 367/4187/14-ц, якою залишено без змін рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року, скасовано рішення суду від 27 жовтня 2014 року та відмовлено у задоволенні позову прокуратури, зокрема, про визнання недійсним рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-XXIV, яким віднесено землі лісогосподарського призначення до земель житлової та громадської забудови.
Однак прокурор наголошує, що суд спростовуючи у даній справі доводи позивача на підтвердження порушення Бучанською міською радою вимог земельного законодавства при розпорядженні землями лісогосподарського призначення, посилався на докази, які безпосередньо не досліджувалися у судовому засіданні та відсутні у матеріалах даної справи.
Рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-XXIV, яким незаконно віднесено землі лісогосподарського призначення до земель житлової та громадської забудови, не є належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом правомірності дій Бучанської міської ради при відведенні в приватну власність оскаржуваних земельних ділянок в розумінні приписів ст. ст. 76-83 Цивільного процесуального кодексу України з огляду на його невідповідність приписам ст. ст. 12, 116, 122, 149 Земельного кодексу України, оскільки ним не затверджувалось жодних проектів землеустрою щодо відведення або вилучення із складу земель лісогосподарського призначення Бучанської лісової дачі земельних ділянок і таке віднесення проведено неуповноваженим органом за відсутності погодження органу лісового господарства та органів державного контролю, а державна експертиза землевпорядної документації взагалі не проводилась. А тому й висновки суду про належність спірних земельних ділянок до земель житлової та громадської забудови з посиланням на наявність рішення Ірпінської міської ради від 27 червня 2002 року № 49-3-XXIV є безпідставними.
Апелянт вказує, що жодних рішень органів державної влади про зміну статусу земель Бучанського лісництва Бучанської лісової дачі та їх виведення з державної власності не приймалось жодним уповноваженим на це органом державної влади.
Вважає, що судом не було враховано, що оскаржувані рішення Бучанської міської ради прийняті всупереч cт.ст. 3, 20, 38, 39, 55, 56, 57,116, 122, 123, 149, 164 Земельного кодексу України, ст. ст. 1, 7, 8, 48, 63 Лісового кодексу України, а саме ухвалені з перевищенням повноважень міської ради, без прийняття відповідного рішення уповноваженим державним органом та за відсутності згоди органу лісового господарства.
Право власності держави на усі земельні ділянки лісогосподарського призначення Бучанської лісової дачі, в тому числі і на оспорювані земельні ділянки з кадастровими номерами 3210800000:01:029:0079, 3210800000:01:029:0080, підтверджується наявною, в матеріалах справи № 367/2865/18 інформацією ВО «Укрдержліспроект» від 14 травня 2015 року № 132 з фрагментом з Публічної кадастрової карти України, за якою спірні земельні ділянки розташовані в кварталі 25 Бучанської лісової дачі Бучанського лісгоспу, тобто також відносяться до земель лісогосподарського призначення.
При цьому, судом не спростовано належними, допустимими, достовірними і достатніми, в розумінні приписів ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами висновки, викладені за результатами проведення судових земельно-технічних експертиз від 21 липня 2017 року та від 24 липня 2017 року у кримінальному провадженні № 42015110000000391, які наявні у матеріалах справи та які в сукупності із наявними у справі доказами, а також згідно даних Публічної кадастрової карти України, підтверджують надання оспорюваних земельних ділянок у власність за рахунок земель лісогосподарського призначення державної форми власності.
Враховуючи викладене, заступник керівника Київської обласної прокуратури просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Судові витрати стягнути з відповідачів на рахунок Київської обласної прокуратури.
04 вересня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - Косяка В.М. , у якому вказує, що при зверненні до суду із позовом прокурор посилався на висновки, викладені у рішеннях по справі №367/4187/14, однак після перегляду справи за нововиявленими обставинами та відмови у задоволенні позовних вимог прокурора у тій справі, зокрема, встановлено, що спірна земельна ділянка площею 980 га, яку частково (площею 252,9 га), обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа, у 2002 році перебувала у межах селища Буча та статусу земель лісу першої категорії не мала.
Відтак, висновки, на які посилався позивач у позові втратили свою актуальність, натомість у вказаній справі підтверджено правомірність дій Бучанської селищної ради щодо розпорядження земельними ділянками.
Разом з тим, у справі №367/4187/14 були досліджені й висновки експертиз у кримінальному провадженні, на які посилається прокурор, та надано висновок, що таким чином не спростовано, що спірна земельна ділянка у 2002 році перебувала у межах селище Буча та не мала статусу земель лісу першої категорії.
Вказує, що посилання апелянта на висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду та Верховного Суду України не можуть братись до уваги, оскільки обставини у справах, на які посилається прокурор, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у даній справі.
Крім того, представник відповідача вважає, що оскаржуваними рішеннями селищної ради не порушено інтереси держави в особі Кабінету Міністрів України, а відтак прокурор звертаючись із позовом не вірно визначив орган, до повноважень якого належить захист інтересів держави з цього питання, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
У відзиві звертає увагу, що ОСОБА_1 у суді першої інстанції подавалась заява про застосування строків позовної давності та обґрунтовувався пропуск прокурором такого строку на звернення із позовом.
Представник ОСОБА_1 - Косяк В.М. у відзиві просить залишити оскаржуване рішення без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення, а також стягнути з Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_7 понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.
07 вересня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від Бучанської міської ради, відповідно до якого вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, залишити оскаржуване рішення без змін, судові витрати покласти на апелянта.
Так, Бучанська міська рада вказує, що судовим рішенням у справі №367/4187/14, яке було переглянуто за нововиявленими обставинами, підтверджено відсутність на території міста Буча будь-яких земель лісогосподарського призначення, крім земель Клавдіївського лісогосподарського призначення площею 42,6 га та належність території умовною площею 980 га до меж міста Буча, а також відсутність на ній лісу першої категорії.
Наголошує, що саме Бучанська міська рада, у межах компетенції мала і має право розпоряджатись землями та майном від імені та в інтересах територіальної громади в межах міста Буча.
При апеляційному  розгляді справи прокурор Київської обласної прокуратури Недвига Н.О. підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі. 
Представник відповідача у справі ОСОБА_1 , адвокат Косяк В.М. та представник Бучанської міської ради Резник М.О. заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просили залишити її без задоволення,  при цьому зазначили, що обставини, якими прокурор обґрунтовував свої вимоги при зверненні до суду із вказаним позовом  на час вирішення справи змінилися у зв`язку з переглядом за нововиявленими обставинами рішення суду у цивільній справі №367/4187/14, і ухваленими у справі рішенням судів підтверджено відсутність на території міста Буча будь-яких земель лісогосподарського призначення, крім земель Клавдіївського лісогосподарського призначення площею 42,6 га та належність території умовною площею 980 га до меж міста Буча, а також відсутність на ній лісу першої категорії, що фактично спростовує доводи позивача про перевищення Бучанською міською радою своїх повноважень при ухваленні рішень  від 28 квітня 2011 року №250/45, №250/54 в частині передачі у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельних ділянок. Просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.  
Інші належним чином повідомлені учасники справи на розгляд до суду апеляційної інстанції не з`явились. 
У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача  та відповідачів у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що рішенням Бучанської міської ради  №250/45 від 28.04.2011 відведено у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 3210800000:01:029:0080, державний акт серії ЯК №152961.
Рішенням Бучанської міської ради  №250/57 від 28.04.2011 відведено у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_2 , з кадастровим номером 3210800000:01:029:0079, державний акт серії ЯК №152965.
В подальшому, зазначені земельні ділянки на підставі відповідних договорів купівлі-продажу відчужено у власність інших осіб.
Так, земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 3210800000:01:029:0080, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 09.07.2011 №2193 відчужено на користь ОСОБА_4 , який в свою чергу, 03.02.2012 за договором купівлі-продажу № 236 відчужив її на користь ОСОБА_5 . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником земельної ділянки на даний час є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07.09.2016 №3241.
Земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_2 , з кадастровим номером 3210800000:01:029:0079, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 06.07.2011 №2116 відчужено на користь ОСОБА_4 , який в свою чергу, 03.02.2012 за договором купівлі-продажу № 234 відчужив її на користь ОСОБА_5 . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником земельної ділянки на даний час є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07.09.2016 №3238.
Також судом першої інстанції встановлено, що звертаючись до суду із вказаним позовом  прокурор обґрунтовував його тим, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2014  року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 лютого 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року, позов задоволено. Визнано недійсним Рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-ХХІV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови». Зазначеним рішенням суду було встановлено, що спірні земельні ділянки є землями лісогосподарського призначення, віднесені до лісів першої категорії, знаходились за межами населеного пункту та перебували у державній власності до винесення оскаржуваних розпоряджень і їх передачі у власність відповідачам. Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позов заступника прокурора Київської області, суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка, яка відноситься до земель лісогосподарського призначення, незаконно вибула з володіння власника - держави поза його волею, без відповідного розпорядження Кабінету Міністрів України, у зв`язку зі перевищенням Бучанською селищною радою своїх повноважень шляхом ухвалення рішення №71/1-4-XXIV від 25.06.2002 «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління до земель житлової та громадської забудови» та Бучанською міською радою шляхом ухвалення рішень про передачу спірної землі у власність громадянам у порядку приватизації.
Вирішуючи поданий прокурор позов у справі, що переглядається в апеляційному порядку  та відмовляючи у його задоволенні  суд  першої інстанції посилався на те, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області по справі № 367/4187/14-ц від 23 квітня 2020 року заяву ОСОБА_8 про перегляд рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2014 року у зв`язку з нововиявленими обставинами задоволено. Скасовано рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2014 року та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Задовольняючи заяву про перегляд рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, суд першої інстанції виходив з того, що у липні 2017 року заявник вперше виявив «Дело по учету земель графическим способом Киево-Святошинского района Киевской области» 1961 року («Справа з обліку земель графічним способом Києво-Святошинського району Київської області» 1961 року), яке затверджене рішенням виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих від 10  листопада 1962 року № 527 «Про наслідки обліку земель Києво-Святошинського району, проведеного графічним способом», та «Дело по учету земель графическим способом Киево-Святошинского района Киевской области» 1975 року («Справа з обліку земель графічним способом Києво-Святошинського району Київської області» 1975 року), які є істотною для справи обставиною, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції  дійшов висновку про те, що як у межах смт. Буча, так і в межах Бучанської селищної ради станом на дату прийняття спірного рішення Бучанської селищної ради (25 червня 2002 року) не існували земельні ділянки державного лісового фонду - Бучанська лісова дача площею 890 га, а також не було будь-якого спеціалізованого лісогосподарського підприємства, яке могло бути землекористувачем вказаної території, зокрема й Бучанського лісгоспу. Територія колишньої Бучанської лісової дачі площею 890 га знаходилась в межах селища Буча задовго до прийняття Бучанською селищною радою оскаржуваного рішення від 25 червня 2002 року № 71/1-4-ХХІV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови». З огляду на вказане суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка площею 890 га, яку частково (площею 252,9 га) обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа, перебувала у 2002 році у межах селища Буча та статусу земель лісу 1-ї категорії не мала. Бучанська селищна рада мала повноваження розпоряджатися земельними ділянками у межах території 890 га з 1991 року до 2012 року, у тому числі і 252,9 га, які обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа у 2002 році, оскільки пункт 12 розділу Х Перехідних положень ЗК України виключено на підставі Закону України від 06 вересня 2012 року № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».
Постановою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року апеляційну скаргу прокурора Київської області залишено без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2020 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки земельна ділянка площею 890 га, яку частково (площею 252,9 га) обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа і до якої також входить земельна ділянка, яка є предметом спору, перебувала у 2002 році у межах селища Буча та статусу земель лісу 1-ї категорії не мала, а тому Бучанська селищна рада мала повноваження розпоряджатися земельними ділянками у межах території 890 га, у тому числі і 252,9 га, які обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа у 2002 році.
Постановою Верховного Суду по справі №367/4187/14-ц від 26.05.2021 рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року залишено без змін.
Колегія суддів суду касаційної інстанції в постанові від 26.05.2021 по справі №367/1487/14-ц погодилась з висновками судів попередніх інстанцій, що спірна земельна ділянка площею 890 га, яку частково (площею 252,9 га) обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа, у 2002 році перебувала у межах селища Буча та статусу земель лісу 1-ї категорії не мала, що є нововиявленими обставинами в цій справі.
Таким чином, Бучанська селищна рада мала повноваження розпоряджатися земельними ділянками у межах території 890 га, у тому числі і 252,9 га, які обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа у 2002 році, та передавати земельні ділянки громадянам під забудову протягом 2006-2012 років.
Бучанська селищна рада мала повноваження розпоряджатися земельними ділянками у межах території 890 га, у тому числі і 252,9 га, які обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа у 2002 році, а також із 1991 року до 2012 роки, оскільки пункт 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України виключено на підставі Закону від 06 вересня 2012 року №5245-VI.
Крім того, згідно постанови Верховного Суду у справі №3671487/14-цвід 26.05.2021, оскаржуване рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-XXIV відповідає нормам пункту 1 статті 20 «Встановлення та зміна цільового призначення земель» ЗК України. Це рішення у рамках реалізації Закону України від 05 квітня 2001 року «Про державно-правовий експеримент розвитку місцевого самоврядування у місті Ірпені, селищах Буча, Ворзель, Гостомель, Коцюбинське Київської області» прийняте відповідно до пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, і в тому числі з урахуванням потреб вказаного експерименту.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.
За змістом статей 13, 19 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 3 Земельного кодексу України (тут і надалі у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
За приписами статті 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них.
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі (стаття 19 ЗК України, тут і далі - в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень Бучанської міської ради).
Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.
Пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України було передбачено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.
Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень Ради) було визначено систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.
Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що виключною компетенцією міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
За приписами пунктів «а» та «в» статті 12 Земельного кодексу України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
Відповідно до статті 38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.
Згідно статті 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: а) зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; в) окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
За приписами частини 1 статті 56 Земельного кодексу України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
Частиною 1 статті 57 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи для ведення лісового господарства.
Відповідно до статті 4 Лісового кодексу України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень Ради) до лісового фонду України належать лісові ділянки, в тому числі захисні насадження лінійного типу, площею не менше 0,1 гектара. До лісового фонду України не належать: зелені насадження в межах населених пунктів (парки, сади, сквери, бульвари тощо), які не віднесені в установленому порядку до лісів; окремі дерева і групи дерев, чагарники на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
За приписами статті 5 Лісового кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення  здійснюється   відповідно до земельного законодавства.
Статтею 7 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.
Згідно приписів статті 16 Лісового кодексу України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами.
Відповідно до статті 17 Лісового кодексу України у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового   господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам,   іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.
У постійне користування ліси на землях комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створені спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.
Ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища.
Право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.
Водночас, виходячи зі змісту статті 18 Лісового кодексу України, об`єктом тимчасового користування можуть бути всі ліси, що перебувають у державній, комунальній або приватній власності. Тимчасове користування лісами може бути: довгостроковим - терміном від одного до п`ятдесяти років і короткостроковим - терміном до одного року.
Довгострокове тимчасове користування лісами - засноване на договорі строкове платне використання лісових   ділянок,   які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних   і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт.
Довгострокове тимчасове   користування лісами державної та комунальної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального   органу виконавчої влади з питань лісового господарства.
Довгострокове тимчасове користування лісами приватної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок шляхом укладення між власником лісів та тимчасовим лісокористувачем договору, який підлягає реєстрації в органі виконавчої влади з питань лісового господарства  Автономної Республіки  Крим, територіальних органах центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства.
Згідно пункту 5 частини 1 статті 27 Лісового кодексу України Кабінет Міністрів України передає у власність, надає в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності.
Кабінет   Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу (частина 9 статті 149 Земельного кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 33 Лісового кодексу України сільські, селищні, міські ради у сфері лісових відносин на відповідній території, зокрема, передають у власність, надають у постійне користування земельні лісові ділянки, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними; приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними.
Згідно частини 3 статті 57 Лісового кодексу України зміна цільового   призначення   земельних   лісових   ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами  центральних органів виконавчої влади  з   питань   лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.
За змістом частини 1 статті 47 Лісового кодексу України лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства.
У матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів (частини 1, 4, 5 статті 48 Лісового кодексу України).
Згідно частини 1 статті 53 Лісового кодексу України державний лісовий кадастр ведеться центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства за єдиною для України системою за рахунок коштів державного бюджету.
Облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування. Ведення обліку лісів забезпечується постійним підтриманням в актуалізованому стані характеристик кожної лісової ділянки, їх змін, спричинених господарською діяльністю, стихійним лихом або іншими причинами (частини 1-3 статті 54 Лісового кодексу України).
Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу.
Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.
Вказаною Інструкцією 1986 року визначено, що за результатами лісовпорядних робіт мають складатися відповідні лісові карти, у тому числі - складальні та видавничі оригінали планшетів лісовпорядкування, і на складальних оригіналах планшетів має бути зазначена відповідна геодезична інформація, отримана за результатами проведених польових робіт, зокрема, картографічна основа, координатна сітка, номери точок кутів повороту інструментально знятих кордонів, румби і довжини ліній.
Суд першої інстанції при прийнятті рішення виходив із недоведеності прокурором того, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду, з чим колегія суддів погоджується, враховуючи наступне.
25.06.2002 Бучанська селищна рада   прийняла рішення №71/1-4-ХХІV, яким   землі Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, віднесено до земель житлової та громадської забудови та зараховано до земель запасу.
Вказане рішення ради було предметом спору у справі №367/4187/14-ц.
Прокурор у поданому до суду позову  зазначає, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17.10.2014 у справі №367/4187/14-ц було визнано недійсним рішення Бучанської селищної ради від 25.06.2002 №71/1-4-XXIV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови» і, відповідно, Бучанська міська рада у 2007 та 2009 роках протиправно розпорядилася спірною земельною ділянкою лісового фонду.
Однак, як вірно встановив суд першої інстанції, рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23.04.2020 у справі №367/4187/14-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06.10.2020, за результатами розгляду заяви ОСОБА_8 про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами було скасоване рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17.10.2014 та у задоволенні позову прокуратури, зокрема, про визнання недійсним рішення Бучанської селищної ради від 25.06.2002 №71/1-4-XXIV, відмовлено.
Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.05.2021 було залишено без змін прийняті за наслідками перегляду судового рішення у справі №367/4187/14-ц за нововиявленими обставинами рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23.04.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 06.10.2020.
Таким чином, на час вирішення спору в даній справі вказане рішення Бучанської селищної ради від 25.06.2002 №71/1-4-XXIV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови» є дійсним.
У названих судових рішеннях за результатами розгляду заяви ОСОБА_8 про перегляд рішення суду у справі №367/4187/14-ц за нововиявленими обставинами встановлені наступні обставини.
Згідно з документацією «Дело по учету земель графическим способом Киево-Святошинского района Киевской области», яка затверджена рішенням виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих №527 від 10 листопада 1962 року «Про наслідки обліку земель Києво-Святошинського району проведеного графічним способом», за результатами обліку земель графічним способом Києво-Святошинського району Київської області, а саме, при звірянні розмірів землекористувань за земельним обліком на 01 листопада 1961 року з розмірами землекористувань за експлікаціями та планами, з урахуванням «вікон» між межами та «перекриттів» у площах, були прийняті змінені площі щодо такого землекористування, зокрема: смт. Буча за обліком - 1509,0 га, прийнято 894,0 га, на підставі площі плану, складеного графічно за викопіюванням із планів суміжних землекористувань (абз. 8, 9 пояснювальної записки «Укрземпроект» Каховської землевпорядної експедиції до обліку земель графічним способом у Києво-Святошинському районі Київської області, 1962 рік).
Згідно з Контрольною відомістю обліку землекористувачів і площі їх землекористування у Києво-Святошинському районі Київської області станом на 01 листопада 1961 року, що є складовою документа «Дело по учету земель графическим способом Києво-Святошинского района Киевской области», у межах території смт. Буча значиться два землекористувача: смт. Буча та Південно-Західна залізниця, площа землекористування яких станом на 01 листопада 1961 року становить: смт. Буча - 894 га, з яких - Південно-Західна залізниця - 26 га.
Згідно з додатком 1 до рішення виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих від 10 листопада 1962 року № 527 «Про наслідки обліку земель Києво-Святошинського району, проведеного графічним способом», загальна площа смт. Буча, прийнята після уточнення земель графічним способом, становить 894 га.
Зі Схематичної карти меж землекористувань Києво-Святошинського району Київської області, складеної за результатами проведеного у 1962 році обліку земель графічним способом, яка є додатком документації «Дело по учету земель графическим способом Києво-Святошинского района Киевской области», відомо, що територія смт. Буча розділена на дві частини і позначена нумерацією « 9» площею 814 га, а також « 9-2» площею 80 га, разом - 894 га.
На підставі зіставлення вказаного картографічного матеріалу та планшетів лісовпорядкування 1987-1988 років Бучанської лісової дачі можна зробити висновок, що територія селища Буча за абрисами і конфігурацією є подібною до території Бучанської лісової дачі Бучанського комунального лісгоспу, площа якої становить 890 га.
При цьому зазначений картографічний матеріал як у межах смт Буча, так і навколо неї не відображає ні території Бучанської лісової дачі, ні будь-якого іншого лісництва.
Вказані обставини узгоджуються з підрозділом 5 «Зелені насадження» розділу VI «Архітектурно-планувальна організація території» до Генерального плану смт Буча і Гостомель, розробленого Українським державним інститутом проєктування міст «Діпромісто» у 1966-1967 роках за завданням Держбуду УРСР, затвердженого рішенням виконкому Ірпінської міської ради від 30 серпня 1968 року № 510, в якому зазначено: «В силу того, що смт. Буча майже повністю розташоване на території Бучанської лісової дачі Бучанського лісгоспу Київського облкомунгоспу, насадження загального користування в ньому практично відсутні…..». Це підтверджує накладання території Бучанської лісової дачі на територію селища Буча і доводить, що зазначено про одну й ту саму територію (абз. 64 Пояснювальної записки до Генерального плану смт Буча та Гостомель, Київської області, 1967 рік).
Викладене повністю узгоджується з документацією «Дело по учету земель графическим способом Киево-Святошинского района Киевской области» 1975 року, згідно з якою площа смт Буча станом на 1975 рік за обліком на 01 листопада 1973 року становить 970 га, з яких 76 га - землі радгоспу «Рубежівський» (абз. 3 Пояснювальної записки до «Справи з обліку земель Києво-Святошинського району Київської області графічним способом» 1975 року; абз. 3 Довідки про землекористування землекористувачів Києво-Святошинського району та сторонніх землекористувачів, розташованих у межах плану, яка додана до матеріалів обліку земель графічним способом).
Вказана документація також не містить відомостей про землекористування Бучанською лісовою дачею як територією, а також даних про землекористувачів вказаної території.
Таким чином, землевпорядна та містобудівна документація 1961 та 1975 років не містить відомостей про землекористування територією умовною площею 890 га (Бучанська лісова дача) спеціалізованими державними підприємствами лісового господарства, зокрема, Бучанським лісгоспом.
Отже, Бучанська селищна рада мала повноваження розпоряджатися земельними ділянками у межах території 890 га, у тому числі і 252,9 га, які обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа у 2002 році, та передавати земельні ділянки під забудову протягом 2006-2012 років.
Згідно з проведеними вимірами та доданим картографічним матеріалом територія колишньої Бучанської лісової дачі площею 890 га знаходилась у межах селища Буча задовго до прийняття Бучанською селищною радою рішення від 25.06.2002 №71/1-4-ХХІV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови».
Відповідно до листа Державного агентства лісових ресурсів від 30.01.2017 №02-19/460-17 Держлісагентство матеріали щодо лісовпорядкування Бучанської лісової дачі 1988 року не затверджувало. У Держлісагентстві немає інформації про затвердження цих матеріалів державними органами лісового господарства або іншими державними органами, які існували у період їх виготовлення.
Отже, рішення Бучанської селищної ради від 25.06.2002 №71/1-4-ХХІV відповідає нормам пункту 1 статті 20 «Встановлення та зміна цільового призначення земель» Земельного кодексу України та прийняте відповідно до пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України.
 Посилання прокуратури на планово-картографічні матеріали лісовпорядкування 1988-1989 років судом відхилені, оскільки такі не містять жодних конкретних геодезичних координат меж Бучанської лісової дачі умовною площею 890 га та не спростовують обставин, викладених у матеріалах   «Дело по учету земель графическим способом Киево-Святошинского района Киевской области» 1961 року («Справа з обліку земель графічним способом Києво-Святошинського району Київської області» 1961 року), яке затверджене рішенням виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих від 10 листопада 1962 року №527 «Про наслідки обліку земель Києво-Святошинського району, проведеного графічним способом»; «Дело по учету земель графическим способом Киево-Святошинского района Киевской области» 1975 року («Справа з обліку земель графічним способом Києво-Святошинського району Київської області» 1975 року).
Наведені вище обставини, встановлені у рішенні Ірпінського міського суду Київської області від 23.04.2020 у справі №367/4187/14-ц, залишеному без змін постановою Київського апеляційного суду від 06.10.2020 та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №367/4187/14-ц, підтверджують наявність у Бучанської міської ради повноважень на розпорядження масивом земель, до складу яких, за твердженням прокурора, належить спірна у даній справі №911/3014/16 земельна ділянка, оскільки рішення Бучанської селищної ради від 25.06.2002 №71/1-4-ХХІV визнане таким, що відповідає вимогам законодавства.
Посилання прокурора в апеляційній скарзі на незаконність рішення Бучанської селищної ради від 25.06.2002 №71/1-4-ХХІV не приймаються судом до уваги, оскільки спростовуються вищевказаним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23.04.2020 у справі №367/4187/14-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06.10.2020 та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.05.2021, обставини, встановлені у яких, згідно частини 4 статті 82 ЦПК України мають преюдиційний характер.
При цьому, згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» (заява №48553/99), а також рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі «Брумареску проти Румунії» (заява №28342/95)).
Високий Суд у пунктах 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року (заява №32053/13), яке набуло статусу остаточного 29.01.2016, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява №52854/99, пункти 51 і 52, ECHR 2003-Х).
Доводи апеляційної скарги прокурора зводяться фактично до його намагань переоцінити висновки судів у справі №367/4187/14-ц.
При цьому, саме на обставини, які встановлювались у справі №367/4187/14-ц, прокурор у позові посилався як на основну підставу, яка підтверджує факт перевищення Бучанською міською радою наданих їй повноважень під час прийняття оспорюваних у даній справі рішень Ради.
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої  інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Вирішуючи заявлене відповідачем ОСОБА_1 клопотання про стягнення із позивача у справі 15000 грн понесених ним витрат на оплату послуг правничої допомоги, суд апеляційної інстанції враховує наступні норми матеріального права та надані суду докази. 
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням (частина перша статті 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Аналогічні положення викладені в частинах першій, другій статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року (зі змінами, затвердженими З`їздом адвокатів України 15 лютого 2019 року) (далі - Правила адвокатської етики).
Відповідно до частини третьої статті 28 Правил адвокатської етики розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю.
З огляду на викладене Верховний Суд у постанові від 05 жовтня 2023 року по справі №824/3/23 зауважує, що правовідносини щодо домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах яких розглядаються питання щодо зобов`язання про сплату та строки сплати.
Втручання суду у договірні відносини між адвокатом і клієнтом з питань визначення розміру гонорару чи його зменшення можливо лише за умови обґрунтованості та наявності доказів підтвердження невідповідності витрат фактично наданим послугам (постанови Верховного Суд від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19, від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17, провадження № 61-11991св20).
Цивільним процесуальним законом визначено критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу у справі.
Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, пункт 268; від 28 липня 1999 року у справі «Ботацці проти Італії», заява № 34884/97, пункт 30).
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження розміру понесених відповідачем ОСОБА_1  витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, до відзиву на апеляційну скаргу додано, зокрема: належним чином засвідчену копію договору про надання правничої (правової) допомоги №2, укладеного 30 серпня 2023 року між адвокатським об`єднанням «МКБ ГРУПП» та ОСОБА_1 , згідно пункту 2.1 та 2.2  якого вартість послуг Адвокатського об`єднання за надану ОСОБА_1  правничу допомогу за цим Договором становить гонорар за правничу допомогу - 10 000 грн, та  за виграну справу у суді  гонорар успіху - 5 000 грн (а.с.17 т.10).
Згідно до п. 2.4 вказаного Договору  клієнт сплачує на рахунок Адвокатського об`єднання  гонорар  визначений у п. 2.1  Договору протягом  5-ти банківських днів  з моменту отримання повного тексту  рішення суду  апеляційної інстанції, а згідно п.2.5 гонорар успіху сплачується протягом 60-ти  днів після постановлення рішення на користь Клієнта.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22, викладено висновок, що: «Гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат».
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Оскільки вказаний відзив із відповідним клопотання та обґрунтування понесених витрат на правничу допомогу були направлені на адресу учасників справи в тому числі і позивачу у справі прокурору, останній будь яких заперечень щодо не співмірності чи не обґрунтованості не подавав, то суд апеляційної інстанції визнає вказані витрат відповадача такими, що є співмірним  зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), а також із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) і обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, з наступних підстав.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомог (пункти 130-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21).
У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 вказано, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.
Наведені правової позиції Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду свідчать про те, що час, який було витрачено адвокатом у цій справі, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару згідно з умовами Договору № 01-11/08-21, сторонами якого було узгоджено фіксований розмір витрат на професійну правничу допомогу.
Вирішуючи питання щодо покладення обов`язку компенсувати вказані витрати, то колегія суддів вважає, що дані витрати повинні бути компенсовані відповідачу ОСОБА_1 за рахунок позивача у справі - Київської обласної прокуратури. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 жовтня 2022 року у справі №923/199/21 вказала на те, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, набуває статусу сторони у справі - позивача лише у випадках, передбачених відповідним процесуальним законом, однак у разі відкриття провадження у справі за поданим ним позовом, він має ті ж права та обов`язки, що їх має позивач, за винятком права укладати мирову угоду.
Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду в зазначеній вище постанові відступила від висновків, викладених, зокрема, в постановах Верховного Суду у справах №908/799/17 та №908/2005/19 стосовно застосування норм щодо розподілу судових витрат у справах за позовами прокурора в інтересах держави.
Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 жовтня 2022 року у справі №923/199/21 зазначила, що у вирішенні питання щодо розподілу судових витрат за наслідками розгляду справ, провадження в яких відкрито за позовом прокурора в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позиція цього органу щодо заявленого прокурором позову не є вирішальним критерієм, оскільки прокурор бере участь у розподілі судових витрат на рівні з іншими учасниками справи.
Наведені правові позиції Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду дають підстави стверджувати, що у справі,  що переглядається в апеляційному порядку саме на прокурора мають бути покладені понесені витрати ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 квітня 2023 року залишити без змін. 
Стягнути з Київської обласної прокуратури (01601 м. Київ, бульвар Лесі України, 27/2 код ЄДРПОУ 02909996)  на користь ОСОБА_1   15000 грн. понесених витрат по сплаті правничої допомоги. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 15 грудня 2023 року.  
 
Головуючий суддя :                                                                     М.А.Яворський  
          Судді:                                                                                             Т.Ц.Кашперська                                                                                                              В.О.Фінагеєв