ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року 
м. Київ
справа №500/291/20
адміністративне провадження № К/9901/18707/20  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Чиркіна С. М.,
суддів:              Берназюка Я.О., Шарапи В. М., 

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року (головуючий суддя Чепенюк О. В.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суд від 07 липня 2020 (головуючий суддя    Заверуха О. Б., судді: Большакова О. О., Качмар В. Я.) у справі № 500/291/20 за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ 

У січні 2020 року ОСОБА_1 (далі також позивач та/або       ОСОБА_1 ) звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Тернопільської міської ради (далі також відповідач або Міськрада), в якому просила:
визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт (рішення) Тернопільської міської ради від 20.12.2019 № 7/42/71 (далі також рішення № 7/42/71); 
визнати бездіяльність Тернопільської міської ради протиправною;
зобов`язати сесію Тернопільської міської ради скасувати рішення Тернопільської міської ради від 28.11.2014 № 6/53/152 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250 га за адресою: АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_1 » в частині позбавлення ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26.02.2020 у справі № 500/291/20 у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суд від 07.07.2020 задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 ; рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26.02.2020 у справі № 500/291/20 - скасовано та провадження у справі закрито.
Роз`яснено позивачці, що розгляд цієї справи віднесено до компетенції суду господарської юрисдикції та що вона має право протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до Восьмого апеляційного адміністративного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
29.07.2020 на адресу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , надіслана 27.07.2020, в якій скаржник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю.
Від відповідача відзиву не надходило, що не перешкоджає касаційному перегляду рішень судів попередніх інстанцій.

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ
Ухвалою Верховного Суду від 12.08.2020 відкрито касаційне провадження у справі. Цією ж ухвалою витребувано справу з суду першої інстанції. 
Ухвалою Верховного Суду від 05.12.2023 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України).

ІІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ
Позовні вимоги, із посиланнями, зокрема, на положення статей 19, 144 Конституції України, статей 316, 317, 331 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 24, 25, 33 Закону України «Про оренду землі», статей 4, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян», статей 141, 143, 144 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень», аргументовані тим, що спірне рішення № 7/42/71 прийнято за межами вимог чинного законодавства, а саме без дослідження того, що рішення Міськради № 6/53/152 у частині позбавлення ОСОБА_1 права користування землею, не відповідає закону. 
Вважає, що оскаржене рішення суперечить вимогам чинного законодавства та рішенням № 6/53/153 ОСОБА_1 протиправно позбавлено права користування земельною ділянкою та зобов`язано звільнити таку ділянку, без урахування того, що земельна ділянка обмежена новозбудованим нерухомим майном, яке в порядку встановленим законом прийнято до експлуатації, підлягає державній реєстрації та збудоване позивачкою не самовільно, а відповідно до положень пункту 15 договору оренди землі, після отримання всіх дозвільних документів. 
Стверджує, що рішення Міськради № 6/53/125 у частині позбавлення ОСОБА_1 права користування землею, не відповідає закону та прийнято без урахування майнових прав позивачки, які вона набула відповідно до положень Закону України «Про планування і забудову територій», після прийняття збудованого на земельній ділянці об`єкта до експлуатації. 
Також у позові наголосила, що не погоджується з рішенням № 7/42/71, адже вважає безпідставними посилання Міськради у тексті цього індивідуального акта на рішення судів у справах № 921/102/15-г/7, № 921/225/16-г/13, № 921/414/16-г/4, № 607/4698/15-а, № 921/716/16-г/17, оскільки у таких судових рішеннях не досліджувалося питання правомірності позбавлення ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою.
Позивачка також вважає, що підстави для прийняття Міськрадою рішення                  № 6/53/152, які в ньому зазначені, а саме неодноразові правопорушення в діяльності об`єкта торгівельно-побутового призначення, не відповідають дійсності, оскільки такі не мали місця та відповідачем безпідставно не продовжено договір оренди землі. 
Водночас ОСОБА_1 вказала, що правомірно продовжує здійснювати підприємницьку діяльність в об`єкті торгівельно-побутового призначення та своєчасно сплачує орендну плату за користування земельною ділянкою під ним. 
Також наголосила на тому, що рішення № 6/53/152 приймалося за її відсутності без повідомлення про дату розгляду її питання на сесії Міськради, що позбавило її можливості виступити перед депутатами Міськради з метою захисту своїх прав та інтересів.
Міськрада у відзиві на позовну заяву заперечила проти задоволення позовних вимог та зазначила, зокрема про те, що право користування земельною ділянкою ФОП ОСОБА_1 по вул. Протасевича припинилося на підставі договору оренди землі та в силу положень статті 31 Закону України «Про оренду землі». 
На думку відповідача, наявність тимчасової споруди, яка не має статусу нерухомого майна, та, відповідно не підлягає реєстрації як об`єкт права власності, не дає переважного права на отримання позивачкою права оренди на спірну земельну ділянку під тимчасовою спорудою, оскільки питання оренди земельної ділянки, відповідно до приписів частини 1 статті 134 ЗК України має здійснюватися на конкурентних засадах. 
Міськрада наголошувала, що оскаржувані рішення є правомірними, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та просила відмовити у задоволенні позовних вимог.
У відповіді на відзив позивачка зазначила, що підставою для прийняття Міськрадою рішення № 6/53/152 не були ті умови, на які посилається відповідач у відзиві на позов: право користування земельною ділянкою припинилося не на підставі договору оренди землі та в силу положень статті 31 Закону України «Про оренду землі», підставою рішення № 6/53/152 зазначено неодноразові порушення в діяльності об`єкта торгівельно-побутового призначення. 
Стверджує, що такі підстави не узгоджуються з положеннями статей 140-149 ЗК України, які регламентують питання припинення користування земельною ділянкою. 

ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій установлено, що 31.07.2009 між Міськрадою (орендодавець) та СПД ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди землі (далі - договір оренди землі), за умовами якого орендодавець на підставі рішення Міськради від 30.04.2009 № 5/26/81 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення - землі житлової та громадської забудови, яка знаходиться у АДРЕСА_1 . 
За умовами договору, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 250 кв. м (пункт 2 договору оренди землі).
Відповідно до пункту 8 договору оренди землі його укладено терміном на 5 років - з 30 квітня 2009 року по 30 квітня 2014 року. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Відповідно до пункту 37 дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Земельна ділянка передається в оренду для будівництва та обслуговування зупинки громадського транспорту «вул. Протасевича» з об`єктом торгівельно-побутового призначення (пункт 15 договору оренди землі). 
На підставі акта прийому-передачі від 19.11.2009 орендодавець передав орендарю об`єкт оренди.
Додатковою угодою від 02.02.2014, зареєстрованою в Книзі реєстрації додатків до договорів оренди землі 05.03.2014 за № 2399, сторони внесли зміни до договору оренди землі в частині нормативної грошової оцінки земельної ділянки станом на 01 січня 2014 року та в частині розміру орендної плати, виклавши пункти 5 та 9 договору оренди землі в новій редакції.
Відповідно до акта готовності об`єкта до експлуатації від 22.02.2011 № 588 підтверджено, що об`єкт - зупинка громадського транспорту «вул. Протасевича» з об`єктом торгівельно-побутового призначення готовий до експлуатації.
Судами попередніх інстанцій з урахуванням інформації, зазначеної в сертифікаті відповідності від 03.03.2011 № ТП000553, також установлено, що Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області засвідчила відповідність закінченого будівництвом об`єкта - зупинки громадського транспорту «вул. Протасевича» з об`єктом торгівельно-побутового призначення, проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтвердила його готовність до експлуатації.
Такі обставини також установлені у рішенні Господарського суду Тернопільської області від 15.03.2018, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 09.07.2018 у справі №921/653/17-г/4 за позовом ОСОБА_1 до Міськради, в якому позивачка просила визнати за нею право укладання договору оренди землі терміном на 49 років для обслуговування прийнятого до експлуатації комплексу: зупинки громадського транспорту з об`єктом торгівельно-побутового призначення, який зазначений в сертифікаті відповідності від 03.03.2011 № ТП000553; зобов`язати Міськраду прийняти рішення про виділення земельної ділянки площею 0,0250 га СПД ФОП ОСОБА_1 терміном на 49 років за адресою: АДРЕСА_1 для обслуговування прийнятого до експлуатації об`єкта, зазначеного в сертифікаті відповідності від 03.03.2011 №    ТП000553 як: «(окремий пусковий комплекс) зупинка громадського транспорту «вул. Протасевича» з об`єктом торгівельно-побутового призначення» та на підставі цього рішення укласти відповідний договір оренди землі. У позові було відмовлено. Поставною Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду у справі № 921/653/17-г/4 постанову Львівського апеляційного господарського суду від 09.07.2018 та рішення Господарського суду Тернопільської області від 15.03.2018 у справі змінено, викладено мотивувальну частину оскаржуваних рішень суду в редакції даної постанови, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/78248497). Такі обставини не заперечуються сторонами.
Також, 31.03.2014, у місячний термін до закінчення договору оренди землі, ОСОБА_1 подала до Центру надання адміністративних послуг Тернопільської міської ради заяву про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Міськрада, розглянувши наведену заяву, прийняла рішення від 28.11.2014                     № 6/53/152 «Про відмову в наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250 га за адресою АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_1 » (рішення               № 6/53/152). 
У рішенні № 6/53/152 зазначено таке: «У зв`язку з неодноразовими правопорушеннями в діяльності об`єкта торгівельно-побутового призначення, керуючись стаття 19, 144 Конституції України, Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про оренду землі», враховуючи висновки постійних комісій з питань природокористування, приватизації, продажу та оренди землі, з питань містобудування, міська рада вирішила:
1. Відмовити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (інд. номер НОМЕР_1 ) в наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250 га (кад. номер 6110100000:08:014:0024) для обслуговування зупинки громадського транспорту «вул. Протасевича» з об`єктом торгівельно-побутового призначення за адресою  
АДРЕСА_1 . Припинити право користування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (ід. номер НОМЕР_1 ) земельною ділянкою площею 0,0250 га                    (кад. номер 6110100000:08:014:0024) за адресою АДРЕСА_1 . Зобов`язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (інд. номер НОМЕР_1 ) в 20-ти денний термін з дня прийняття рішення повернути, зазначену в п.2 земельну ділянку. 
4. Контроль за виконанням рішення покласти на постійні комісії міської ради з питань містобудування, приватизації, продажу та оренди землі».
Судами попередніх інстанцій також установлено, що Господарським судом Тернопільської області розглядалася справа № 921/266/18 за позовом          ОСОБА_1 до Міськради про визнання недійсним рішення № 6/53/152 «Про відмову в наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею        0,0250 га за адресою: АДРЕСА_1 , ФОП        ОСОБА_1 » у частині пункту 2, яким припинено право користування позивачки земельною ділянкою, площею 0,0250 га та про зобов`язання уповноважену особу Тернопільської міської ради підписати (укласти) додаткову угоду до договору оренди землі від 31.07.2009 у відповідності до вимог земельного законодавства.
Так, рішенням Господарського суду Тернопільської області від 10.01.2019 у справі № 921/266/18 закрито провадження у справі в частині вимоги про визнання недійсним пункту 2 рішення № 6/53/152 «Про відмову в наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250 га за адресою:                   АДРЕСА_1 , ФОП ОСОБА_1 » у зв`язку з відмовою позивачки від позову в цій частині. В іншій частині позову - відмовлено.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 01.07.2019 вказане рішення Господарського суду Тернопільської області від 10.01.2019 у справі               № 921/266/18 змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції постанови Західного апеляційного господарського суду від 01.07.2019. Резолютивну частину рішення Господарського суду Тернопільської області від 10.01.2019 у справі               № 921/266/18 залишено без змін (Єдиний державний реєстр судових рішень http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/82916978).
13.12.2018 ОСОБА_1 звернулася до Міськради із заявою, в якій виклала прохання розглянути її звернення та прийняти рішення про скасування пункту              2 рішення Міськради № 6/53/152 або прийняти рішення з вмотивованою відмовою. 
У зв`язку із нерозглядом такого питання на сесії Міськради, ОСОБА_1 звернулася до суду. 
Так, рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.07.2019, яке залишене в силі постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2019 у справі № 607/7901/19 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, зобов`язано Міськраду розглянути на її пленарному засіданні звернення ОСОБА_1 щодо скасування рішення Міськради № 6/53/152 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250 га за адресою: АДРЕСА_1 ФО-П ОСОБА_1 » у частині позбавлення            ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
04.11.2019 ОСОБА_1 подала до Міськрада звернення, в якому просила скасувати рішення Міськради № 6/53/152 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250 га за адресою:                   АДРЕСА_1 ФО-П ОСОБА_1 », яке, на думку позивачки, в частині позбавлення ОСОБА_1 права користування землею не відповідає вимогам закону. 
У своєму зверненні заявниця виклала доводи щодо протиправного позбавлення її права користування землею.
У відповідь на вказану заяву ОСОБА_1 отримала повідомлення Виконавчого комітету Міськради від 03.12.2019 № 14740/05-ф наступного змісту:
«На звернення від 04 листопада 2019 року стосовно скасування рішення Тернопільської міської ради від 28 листопада 2014 року №6/53/152 «Про відмову в наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0.0250 га за адресою АДРЕСА_1 ФО-П ОСОБА_1 » в частині позбавлення ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою, враховуючи рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 липня 2019 року по справі №607/7901/19, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року № 857/8520/19 повідомляємо, що Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради, керуючись Конституцією України, Законом «Про місцеве самоврядування в Україні», підготовлено проект рішення міської ради по даному питанню та відповідні погодження на розгляд сесії міської ради у встановленому законодавством порядку».
20.12.2019 на сесії Міськради прийнято рішення № 7/42/71 наступного змісту: «Розглянувши звернення ОСОБА_1 , рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 липня 2019 року по справі №607/7901/19, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року № 857/8520/19, рішення суду у справі № № 921/102/15-г/7, 921/225/16-г/13, 921/414/16-г/4, 607/4698/15-а, 921/716/16-г/17, пункти 8, 37 договору оренди землі від 31 липня 2009 року, зареєстрованого в книзі записів засвідчення факту реєстрації 19 листопада 2009 року за № 3759, керуючись статтями 19, 144 Конституції України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», враховуючи висновок постійної комісії міської ради з питань містобудування, міська рада вирішила: 
відмовити ОСОБА_1 (ід.номер НОМЕР_1 ) в скасуванні рішення Тернопільської міської ради від 28 листопада 2014 року №6/53/152 «Про відмову в наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250га за адресою АДРЕСА_1 ФО-П ОСОБА_1 » в частині позбавлення фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою».
У зв`язку з незгодою із рішенням № 7/42/71 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у цій справі та вважає, що Міськрада порушує її права користування землею, на якій вона побудувала об`єкт торгівельно-побутового призначення.

V. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у Міськради при прийнятті оскаржуваного рішення № 7/42/71 були відсутні підстави для скасування пункту 2 рішення № 6/53/152, оскільки закінчення строку дії договору оренди землі є підставою для припинення використання земельної ділянки, яка була передана в оренду на визначених у договорі умовах. З огляду на відмову в першій позовній вимозі, не підлягає до задоволення і похідна вимога про зобов`язання сесії Міськради скасувати рішення Міськради № 6/53/152 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250 га за адресою: АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_1 » у частині позбавлення ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою.
Проте, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил юрисдикції адміністративних судів, відповідно рішення необхідно скасувати, провадження у справі закрити.
Так, ухвалюючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що системний аналіз контексту фактичних обставин спору дає підстави для висновку про те, що ОСОБА_1 фактично оскаржує рішення, які прийняті органом місцевого самоврядування, як № 7/42/71 так і № 6/53/152 виключно в частині права користування земельною ділянкою, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин. 
На думку суду апеляційної інстанції, позивачка не звертається до суду з метою захисту свого порушеного права в контексті неправомірної відмови відповідача у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), оскільки виокремлює своє порушене право саме в частині позбавлення права користування земельною ділянкою. Відповідно, правовідносини у цій справі пов`язані з необхідністю захисту права на земельну ділянку, тобто права цивільного. 
Водночас, з огляду на суб`єктний склад спірних правовідносин, позивачка у справі звернулася з позовом до суду про захист свого порушеного права як фізична особа - підприємець, суд апеляційної інстанції наголосив, що цей спір має вирішуватися за правилами господарського судочинства. 

VІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ВІДЗИВУ

На обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник, із посиланнями на висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 27.02.2019 у справі № 2-856-12, від 14.03.2019 у справі № 902/341/17 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.12.2019 у справі № 200/22329/14-ц, зазначає таке: 
суд першої інстанції не повно з`ясував обставини справи, що мають значення для розгляду цієї справи, а саме не дослідив який саме об`єкт знаходиться на земельній ділянці, яка має бути звільнена та не надав оцінку доказам, а саме: повідомленню Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області від 18.05.2018 № 40-1019-1.12/860-18, ліцензіям на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку, що спірне рішення № 7/42/71 є законним;
суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спір у цій справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки рішенням Міськради № 7/42/71 майнові права позивача не порушені, адже ОСОБА_1 оскаржує саме бездіяльність Міськради, яка має прояв у не скасуванні рішення     № 6/53/152. Також скаржник звертає увагу на судове рішення у справі                          № 500/291/20 за позовом ОСОБА_1 до Міськради про визнання бездіяльність щодо відмови від розгляду звернення позивача від 13.12.2018 протиправною та зобов`язання сесії Міськради діяти згідно закону, а саме розглянути звернення ОСОБА_1 від 13.12.2018 та скасувати рішення № 6/53/152 у частині позбавлення ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою, яке (в цій частині) не відповідає акту вищої юридичної сили. 

VІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, у межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з такого.
Проаналізувавши підстави касаційного оскарження, наведені скаржником у касаційній скарзі, колегія суддів зазначає, що основним питанням, яке постало перед Верховним Судом під час касаційного перегляду оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції у цій справі, є визначення юрисдикції цього спору.
Стаття 124 Конституції України закріплює, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно із частиною 1 статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації і визначається законом.
Спеціалізація є основним критерієм розподілу юрисдикцій і, власне, причиною створення судів різних юрисдикцій, бо нівелювання юрисдикційних критеріїв (у тому числі їх «змішування» в залежності від обставин конкретної справи, майнового стану особи, мети чи стадії її звернення до суду) призводить до розгляду однакових за своєю юридичною природою спорів різними судами, плутанини у визначенні належного суду, і, зрештою, - порушення принципів верховенства права і правової визначеності, що є прямим порушенням означеної вище норми Конституції України.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Необхідно зауважити, що правила визначення юрисдикції регламентуються виключно базовими процесуальними кодексами - Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України), Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України), КАС України, а не будь-якими іншими кодифікованими актами, у тому числі з процедурних питань.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Головним критерієм розмежування адміністративної та господарської судових юрисдикцій є предмет спору та зміст спірних правовідносин.
При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин, а суб`єкт владних повноважень у цих правовідносинах реалізує свої владо-управлінські функції.
Зазначену правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01.11.2023 у справі № 908/129/22.
У статті 1 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення з позовом у цій справі) Кодекс адміністративного судочинства України визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах.
Згідно із пунктом 8 частини 1 статті 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду,
Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
За приписами статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування у тому числі (…) зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. 
Отже, законодавець передбачив право та обов`язок позивача ініціювати відповідний спір, визначати його предмет, спосіб захисту та підстави позову. 
Приписами статей 2, 4 та 19 КАС України визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні та в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції й може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин відповідну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт має виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тобто якщо спір виник у сфері публічно-правових відносин, це виключає розгляд справи в порядку господарського судочинства.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели дії органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових чи службових осіб.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової або службової особи, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів у відповідності до положень ЦК України.
Аналогічний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.11.2019 у справі № 906/329/18.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із частинами 1, 4 статті 11 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
Згідно з пунктом 10 частини 2 статті 16 ЦК цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Судами попередніх інстанцій установлено, що позивачка просить скасувати рішення відповідача № 7/42/71 та № 6/53/152 "в частині позбавлення            ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою".
Як зазначено судом апеляційної інстанції, зі змісту позовної заяви, відповіді на відзив та змісту апеляційної скарги убачається, що на думку ОСОБА_1 протиправність рішення відповідача полягає в тому, що постановляючи рішення  № 7/42/71 Міськрада не обґрунтувала таке доказами, які б засвідчили те, що попереднє рішення № 6/53/152 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства. 
Водночас бездіяльність відповідача, на думку позивачки, полягає в тому, що Міськрада не скасувала своє рішення № 6/53/152, як таке, що не відповідає законодавству в частині позбавлення ОСОБА_1 права на користування земельною ділянкою. У зв`язку із чим позивачка просить зобов`язати відповідача скасувати своє рішення № 6/53/152 саме в частині позбавлення ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою.
За такого обраного способу захисту та встановлених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка оскаржує рішення Міськради як № 7/42/71, так і №6/53/152 саме в частині припинення права користування земельною ділянкою, яке, на її думку, порушує її право як землекористувача так і як особи, яка стверджує про набуття права на об`єкт торгівельно-побутового призначення, збудований на спірній земельній ділянці.
Отже, виходячи із змісту позовної заяви та обраного способу захисту, спір у цій справі, зумовлений наміром захистити право на нерухоме майно - земельну ділянку та об`єкт торгівельно-побутового призначення, збудований на цій земельній ділянці. 
Колегія суддів враховує, що Велика Палата Верховного Суду у своїх рішеннях неодноразово наголошувала на тому, що рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оскаржуватися на предмет його законності, а вимоги про визнання такого рішення незаконним - розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації цього рішення у фізичної чи юридичної особи виникло цивільне право, і спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може вважатися способом захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду за правилами цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оскарження цивільного речового права особи (наприклад, права власності/користування земельною ділянкою), що виникло внаслідок і після реалізації відповідного рішення суб`єкта владних повноважень (див., зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 24.04.2018 у справі № 401/2400/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 911/44/17 та від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц ).
Чинною редакцією ГПК України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 2 статті 4 ГПК України).
Згідно із закріпленими в пункті 6 частини 1 статті 20 зазначеного Кодексу (у чинній редакції) правилами господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
За такого правового регулювання та встановлених обставин, Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що спірні правовідносини позивачка пов`язала саме із захистом права на земельну ділянку, на якій збудований об`єкт торгівельно-побутового призначення, тобто права цивільного, відповідно спір у цій справі не є публічно-правовим і має вирішуватися за правилами господарського судочинства.
Подібні висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 15.04.2020 ї у справі № 727/8819/16-а та від 31.10.2018 року у справі                             № 725/5630/15-ц.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин у цій справі та дійшов обґрунтованого висновку щодо розгляду спору в порядку господарського судочинства, а тому доводи касаційної скарги в частині того, що спір у цій справі підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, є безпідставними.
Докази, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, були досліджені судом апеляційної інстанції; переоцінка цих доказів не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
За змістом статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою, і не підлягають скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги цього не спростовують.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356 КАС України, Верховний Суд 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суд від 07.07.2020 у справі    № 500/291/20 залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді Верховного Суду:                                                             С.М. Чиркін
                                                                                          Я.О. Берназюк
                                                                                          В. М. Шарапа