Номер провадження: 22-ц/813/2054/23 
Справа № 496/440/16-ц
Головуючий у першій інстанції Трушина О. І.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Громіка Р.Д.,
Драгомерецького М.М., 
               за участю секретаря                Козлової В.А., 
               
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2022 року про відмову у прийнятті заяви про збільшення зустрічних позовних вимог, постановленої під головуванням судді Трушиної О.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних, а також за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутої винагороди, 

                                встановив:

10.02.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , та змінивши вимоги (остання редакція від 29.01.2021 року, т.2, а.с.142-145), просив стягнути суми інфляційних втрат у розмірі 37 495,52 грн., 3% річних у розмірі 8 020,11 грн. та судовий збір у сумі 840,80 грн.
 
В свою чергу, 05.11.2019 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 із зустрічним позовом про стягнення безпідставно набутої винагороди, яка була прийнята судом першої інстанції до сумісного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 , про що була постановлена відповідна ухвала (т.2, а.с.47-48).
Майже через 3 роки, а саме: 21.10.2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про збільшення зустрічних позовних вимог (т.4, а.с.99-119).

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2022 року відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_1 про збільшення розміру зустрічних позовних вимог та заяву було повернуто заявнику (т.4, а.с.123-125).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали Біляївського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2022 року та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаюсь на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.4, а.с.171-174).

У зв`язку зі звільненням головуючого у справі судді ОСОБА_3 у відставку з посади судді, відповідно до рішення Вищої ради правосуддя № 763/0/15-23 року від 01 серпня 2023 року, з урахуванням службової записки у даній справі про заміну судді-доповідача, на підставі п. 3.9 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2018 року (із змінами та доповненнями), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2023 року головуючий у справі суддя Цюра Т.В. замінена на суддю Сегеду С.М., судді: Комлева О.С., Сєвєрова Є.С. (т.5, а.с.125).
В подальшому, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи судді Комлева О.С., Сєвєрова Є.С. замінені на постійно діючий склад колегії суддів: Громіка Р.Д. і Драгомерецького М.М. (т.5, а.с.146).

Вирішуючи питання про слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання (т.5, а.с.159-162).
У зв`язку з цим, колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.
На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.
Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Таким чином, розгляд даної справи здійснений 15.11.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення суду апеляційної інстанції складений 27.11.2023 року, тобто в перший робочий день після вихідних днів, на які припадало 25.11.2023 року.
Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 
Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції тривалий час (т.5, а.с.7), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Крім того, 09.11.2023 року в Одеському апеляційному суді було зареєстровано заяву ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Сегеди С.М. (т.5, а.с.163-168).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.11.2023 року заявлений ОСОБА_1 відвід визнаний необґрунтованим, справу передано до канцелярії суду апеляційної інстанції для виконання вимог, передбачений ч.3 ст. 40 ЦПК України (т.5, а.с.170-175).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.11.2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Сегеди С.М. було відмовлено (т.5, а.с.177-178).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в її задоволенні, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у прийняті заяви про збільшення розміру зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що заяву подано після того, як суд почав розгляд справи по суті заявлених позовних вимог (т.4, а.с.123-125).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, із матеріалів справи вбачається, що 10.02.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , та збільшивши свої позовні вимоги 29.01.2021 року, тобто до переходу розгляду справи по суті позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача на його користь: суми інфляційних втрат у розмірі 37 495,52 грн., 3% річних у розмірі 8 020,11 грн. та судовий збір у розмірі 840,80 грн. (т.2, а.с.142-145).

 
11.02.2016 року у справі було відкрито провадження (т.1, а.с.14).
На час відкриття провадження у справі діяв ЦПК України в редакції 2004 року, з наступними змінами.

05.11.2019 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 із зустрічним позовом про стягнення безпідставно набутої винагороди, яка була прийнята судом першої інстанції до сумісного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 , про що 14 липня 2020 року була постановлена відповідна ухвала (т.2, а.с.47-48).

24.05.2021 року суд першої інстанції перейшов до розгляду даної цивільної справи по суті, у судовому засіданні ОСОБА_1 надала пояснення по справі, а також допитано свідка ОСОБА_4 (т.2, а.с.205-210).

21.10.2022 року, тобто після того, як суд розпочав слухати справу по суті заявлених і зустрічних позовних вимог, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про збільшення зустрічних позовних вимог (т.4, а.с.99-119). При цьому в заяві про збільшення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на ті ж обставини, що і в її первісній зустрічній позовній заяві від 05.11.2019 року, що свідчить про те, що ніщо не заважало ОСОБА_1 висловити всі свої зустрічні вимоги в первісній зустрічній позовній заяві від 05.11.2019 року.
При цьому, вирішуючи питання про відмову в прийнятті заяви ОСОБА_5  про збільшення розміру зустрічних позовних вимог та повернення позивачу за зустрічним позовом вказаної заяви, суд обґрунтовано роз`яснив ОСОБА_1 про її право на звернення до суду із вказаними вимогами на загальних підставах, чим фактично не позбавляв її доступу до суду зі збільшеними позовними вимогами.

Разом з тим, 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції.
Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Таким чином, зважаючи на те, що ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про збільшення зустрічних позовних вимог після того, як суд розпочав слухати справу по суті заявлених і зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у прийнятті такої заяви.

Що стосується заяви ОСОБА_1 про перехід розгляду справи за правилами загального позовного провадження, як того вимагає ч. 4 ст. 193 ЦПК України, то суд першої інстанції правильно виходив із того, що розгляд справи уже проводиться по суті позовних і зустрічних позовних вимог, а тому підстави для переходу розгляду справи за правилами загального позовного провадження, матеріали справи не мають (т.2, а.с.49).
При цьому колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі було відкрито ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області Мельничук Н.І. ще 11 лютого 2016 року із призначенням дати та часу проведення судового засідання, а не у спрощеному позовному провадженні, як про це зазначено у заяві ОСОБА_1 (т.1, а.с.14).
Приймаючи дану справу до свого провадження, судді Трушина О.І. також призначила дану справу до судового розгляду в судовому засіданні, з викликом осіб, які беруть участь у справі (т.1, а.с.76). 

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги. 
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, ухвала прийнята у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2022 року про відмову у прийнятті заяви про збільшення зустрічних позовних вимог залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 27.11.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:        С.М. Сегеда        

       Р.Д. Громік

               М.М. Драгомерецький