ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                          
 
08 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 754/15569/19
 
провадження № 61-7524св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в особі законного представника ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
третя особа -приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_6 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року у складі судді Скрипки О. І. та постанову Київського апеляційного суду       від 19 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В.,   Кулікової С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом                                                   до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в особі законного представника ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П., про визнання недійсними договорів.
 
Позовна заява мотивована тим, що 01 лютого 2008 року її чоловік - ОСОБА_8 передав в іпотеку Публічному акціонерному товариству (далі - ПАТ) «Банк «Таврика» квартиру АДРЕСА_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік помер, у зв`язку із чим відкрилась спадщина, у тому числі і на спірну квартиру. Спадкоємцями стали вона, їхні діти: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , та батько чоловіка - ОСОБА_11 . Хоча спадщину вони отримали, проте через наявну іпотеку оформити у встановленому порядку отриману в спадщину квартиру та зареєструвати своє право власності на неї вони не змогли.  10 грудня 2013 року ПАТ «Банк «Таврика», якому було достеменно відомо про смерть ОСОБА_8 з квітня 2010 року, з порушенням встановлених                        статтею 1281 ЦК України строків для пред`явлення вимог до спадкоємця боржника, звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до неї та інших спадкоємців про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
05 травня 2015 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва згідно з відповідними договорами уступки прав за кредитним договором та договором іпотеки ПАТ «Банк «Таврика» замінено на його правонаступника - фізичну особу ОСОБА_12 
03 липня 2015 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва у справі                   № 754/21847/13-ц ОСОБА_12 у порядку стягнення на предмет іпотеки набув право власності на спірну квартиру. 17 березня 2016 року рішенням Апеляційного суду м. Києва рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову, згідно з яким ОСОБА_12 у порядку звернення стягнення на предмет іпотеки набув право власності на вказану квартиру. Постановою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року вказані судові рішення були скасовані і у задоволенні позову ОСОБА_12 було відмовлено. Однак, скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_12 на квартиру, вчинену на підставі рішення апеляційної інстанції від 17 березня 2016 року та оформити у порядку спадкування відповідне право власності на себе їй та іншим спадкоємцям не вдалося, оскільки квартира була кілька разів відчужена.
23 березня 2016 року згідно з договором купівлі-продажу власником квартири стала ОСОБА_6 , яка 19 липня 2017 року продала квартиру ОСОБА_7 . Про вказані правочини їй стало відомо у 2019 році під час розгляду справи № 754/11747/18 за її та її дітей позовом про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння.
Позивач вважала, що договори щодо відчуження квартири, а також про відступлення прав іпотекодержателя на неї, укладені з 04 березня 2016 року,                       є незаконними і наявні правові підстави для визнання їх недійсними. Так, 11 вересня 2019 року державним виконавцем Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби (далі - РВ ДВС) Огородником Д. О. у ході здійснення виконавчого провадження, де вона є стягувачем, а ОСОБА_12 боржником, їй стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 помер, тобто згідно із частиною четвертою статті 25, пунктом 6 частини першої статті 248 ЦК України припинилась його          правоздатність - можливість набувати будь-яких прав і обов`язків включно з правом власності, а також припинились повноваження усіх його представників за виданими довіреностями. Отже, на момент ухвалення 17 березня 2016 року Апеляційним судом м. Києва рішення, яким було визнано за ОСОБА_12 право власності на спірну квартиру у порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, його вже не було в живих, а отже він не міг набути це право. Крім того, правочини від 23 березня 2016 року про відступлення прав іпотекодержателя та щодо відчуження квартири на користь ОСОБА_6 були також вчинені після смерті ОСОБА_12 , а тому дії представника за довіреністю, який підписував ці договори, є незаконними. 
Крім того, на її думку, наявні додаткові підстави недійсності договорів між ОСОБА_12 та ОСОБА_6 про відступлення прав вимоги за кредитним договором і договором іпотеки, наведені у правовій позиції Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи № 465/646/11, відповідно до якої відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерний спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа.
 
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд: визнати недійсними укладені між ОСОБА_12 та ОСОБА_6 договори від 04 березня 2016 року про відступлення прав вимоги за кредитним договором від 01 лютого 2008 року                    № 11-08-КЛ та договором іпотеки від 01 лютого 2008 року; визнати недійсним укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_6 договір купівлі-продажу квартири від 23 березня 2016 року; визнати недійсним укладений між                         ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договір купівлі-продажу квартири від 19 липня        2017 року.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 квітня                   2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсними укладені між ОСОБА_12 та ОСОБА_6 договори про відступлення прав вимоги від 04 березня 2016 року за кредитним договором               від 01 лютого 2008 року № 11-08-КЛ та договором іпотеки від 01 лютого 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О. Г. за реєстровим № 313.
Визнано недійсним укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_6 договір купівлі-продажу квартири від 23 березня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. за реєстраційним № 1666.
Визнано недійсним укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договір          купівлі-продажу квартири від 19 липня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. за реєстраційним № 7286.
 
Судові рішення мотивовано тим, що особи, які укладали з ОСОБА_6 оспорювані правочини від 04 березня 2016 року та 23 березня 2016 року від імені                       ОСОБА_12 , не мали прав та повноважень на їх укладення, оскільки останній помер, тому такі правочини слід визнати недійсними. Підлягає визнанню недійсним і договір купівлі-продажу квартири від 19 липня 2017 року, укладений між           ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , оскільки ця вимога є похідною від первісних позовних вимог.
При цьому, суди дійшли висновку, що позивач є особою, яка вправі оспорювати вказані правочини, оскільки вони стосуються її інтересів, як спадкоємця первісного власника, та співвласника майна (частина третя статті 215 ЦК України).
Крім того, суди вважали, що позивач не пропустила строк позовної давності, оскільки до 2019 року не мала можливості дізнатись про смерть ОСОБА_12 , що було нею доведено, а відповідачем не спростовано.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року в частині вирішення позовних вимог щодо визнання недійсними укладених між ОСОБА_12 та                           ОСОБА_6 договорів про відступлення прав вимоги від 04 березня 2016 року за кредитним договором від 01 лютого 2008 року № 11-08-КЛ та договором іпотеки            від 01 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О. Г. за реєстровим № 313; визнання недійсним укладеного між ОСОБА_12 та ОСОБА_6 договору купівлі-продажу квартири від 23 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. за реєстраційним № 1666 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову; в іншій частині оскаржувані судові рішення залишити без змін.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, а їх оцінка обставин та доказів у справі є неправильною.
Вказує, що судами не надано належної правової оцінки тому факту, що спадкоємці ОСОБА_12 надали пояснення про те, що договори про відступлення прав вимоги від 04 березня 2016 року за кредитним договором від 01 лютого 2008 року № 11-08-КЛ та договором іпотеки від 01 лютого 2008 року були укладені відповідно до волі ОСОБА_12 та вони не мають претензій до представника за довіреністю ОСОБА_13 .
Крім того, вказує, що укладення договорів представником ОСОБА_12 з перевищенням повноважень не стосується прав та інтересів ОСОБА_1 , оскільки вона не є його спадкоємцем.
Також вважають, що ОСОБА_1 вже захистила свої права в іншій справі, в якій на її користь було витребувано 5/8 частин спірної квартири, тому вона не мала права на позов у справі, яка переглядається, оскільки жодних її прав не порушено.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У липні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Давидюк А. І., подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи є безпідставними та не впливають на правильність вирішення спору судами попередніх інстанцій, висновки яких вважає законними та обґрунтованими, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові           рішення - без змін.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 
 
11 жовтня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
01 лютого 2008 року між АБ «Таврика», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Таврика», та ТОВ «Полібудсервіс Плюс» укладений договір про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-КЛ, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом у сумі                1 300 000 грн строком до 29 січня 2010 року зі сплатою 19 % річних за користування кредитними коштами.
 
Додатковою угодою від 11 березня 2008 року № 1 банк переоформив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію на мультивалютну відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітами у сумі 1 300 000 грн та 885 000 євро зі сплатою за користування кредитними коштами 19 % річних у гривні та 13 % річних у євро.
 
Додатковою угодою від 14 травня 2008 року № 2 змінено розмір процентної ставки на 20 % річних у гривні та 14 % у євро.
 
Додатковою угодою від 04 липня 2008 року № 4 банк переоформив позичальнику мультивалютну відновлювальну відкличну кредитну лінію на мультивалютну невідновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом у сумі, еквівалентній                          15 100 000 грн.
 
Згідно з додатковою угодою з 04 липня 2008 року кредитні кошти надаються у доларах США; за користування кредитними коштами встановлюється плата у розмірі 20 % річних у гривні, 17,5 % річних у доларах США та 14 % річних у євро.
 
Додатковою угодою від 29 вересня 2008 року № 5 змінено розміри процентних ставок на 23 % річних у гривні, 17,5 % річних у доларах США та 15 % річних у євро.
 
Додатковою угодою від 09 жовтня 2008 року № 8 змінено розміри процентних ставок на 24 % річних у гривні, 18,5 % річних у доларах США та 16 % річних у євро.
 
Додатковою угодою від 28 листопада 2008 року № 15 змінено розміри процентних ставок на 25 % річних у гривні, 17,5 % річних у доларах США та 16 % річних у євро.
 
Додатковою угодою від 31 липня 2009 року № 20 банк переоформив позичальнику мультивалютну невідновлювальну відкличну кредитну лінію на мультивалютний кредит у сумі 3 153 000 грн, 1 386 511,12 доларів США та 814 200 євро.
 
01 лютого 2008 року між АБ «Таврика» (іпотекодержатель) та ОСОБА_8 (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О. Г. та зареєстрований у реєстрі за № 313.
 
Відповідно до умов цього договору, для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов`язань за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії від 01 лютого 2008 року № 11-08-КЛ з усіма змінами і доповненнями до нього, іпотекодавець передав іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2005 року, зареєстрованого Комунальним підприємством (далі КП) «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 02 червня 2005 року за № 9754.
Банк виконав зобов`язання за кредитним договором та надав позичальнику кредит.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 іподекодавець ОСОБА_8 помер. Спадщину, до складу якої входила передана в іпотеку квартира, прийняли ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , яким державним нотаріусом видано свідоцтва про право на спадщину.
 
Позичальник зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 09 грудня 2013 року прострочена заборгованість за кредитом становить 14 594 273,67 грн.
 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 05 лютого 2014 року у справі                         № 910/25005/13 стягнуто з ТОВ «Полібудсервіс Плюс» на користь ПАТ «Банк «Таврика» заборгованість за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії від 01 лютого 2008 року № 11-08-КЛ станом на 20 грудня 2013 року у розмірі 14 594 795,23 грн.
 
За договорами про відступлення права вимоги від 26 лютого 2015 року № 10/260215 та № 26/02/15, укладеними відповідно між ПАТ «Банк «Таврика» і ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Кредекс Фінанс» і ОСОБА_12 , до останнього перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором та договором іпотеки.
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про звернення стягнення на предмет іпотеки позовні вимоги задоволено, звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на квартиру за ОСОБА_12 
 
04 березня 2016 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_6 був укладений договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ОСОБА_12 відступає ОСОБА_6 своє право вимоги за кредитним договором від 01 лютого 2008 року з усіма додатковими угодами та додатками до нього, що є невід`ємною частиною, укладеним між ПАТ «Банк «Таврика» та ТОВ «Полібудсервіс плюс».
 
Крім того, 04 березня 2016 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_6 був укладений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_12 відступив, а ОСОБА_6 прийняла усе та будь-яке належне ОСОБА_12 право вимоги за договором іпотеки від 01 лютого            2008 року, включаючи право звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру               АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 березня 2016 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 липня 2015 року скасовано та постановлено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_12 до ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено та у рахунок погашення заборгованості за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії від 01 лютого 2008 року                № 11-08-КЛ, яка станом на 09 грудня 2013 року становить 14 594 237,67 грн звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,20 кв. м, яка належить на праві власності в порядку спадкування за законом:
- ОСОБА_1 в розмірі 1/5 частини квартири;
- ОСОБА_9 у розмірі 1/8 частини квартири;
- ОСОБА_10 у розмірі 1/8 частини квартири;
- ОСОБА_11 у розмірі 1/8 частини квартири;
після смерті іпотекодавця ОСОБА_8 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ціною, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності - у розмірі 1 454 551,88 грн шляхом визнання за ОСОБА_12 права власності на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .
 
23 березня 2016 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
 
19 липня 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_14 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
 
Постановою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 липня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 березня 2016 року скасовано, постановлено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_12 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності відмовлено (провадження                                          № 61-3145св18).
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 квітня 2019 року у справі № 754/11747/18 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до ОСОБА_15 , ОСОБА_7 , третя особа - ОСОБА_6 , про визнання права власності на квартиру та витребування майна відмовлено, а також відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 про визнання права іпотекодержателя.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 квітня 2019 року у частині позовних ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до ОСОБА_12 про визнання права власності та витребування майна, а також у частині позовних вимог         ОСОБА_6 до ОСОБА_12 про визнання права іпотекодержателя скасовано і провадження у справі в цій частині закрито.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року, з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 задоволено частково, рішення Деснянського районного суду міста Києва                      від 24 квітня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до ОСОБА_7 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги про визнання права власності та витребування майна задоволено частково та витребувано з незаконного володіння ОСОБА_7 5/8 частин квартири АДРЕСА_1 у володіння ОСОБА_1 , та по 1/8 частини квартири у володіння ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 квітня 2019 року залишено без змін.
 
Постановою Верховного Суду від 14 квітня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року залишено без змін.
 
Відповідно до копії свідоцтва про смерть ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
З повідомлення КНП «Київська міська клінічна лікарня № 4» від 17 листопада               2021 року № 0887, вбачається, що ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_2                             о 04:03 год. 

2.    Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_6 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) та постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 523/17848/16-ц (провадження № 61-7120св18),                                від 23 травня 2018 року у справі № 523/3745/15-ц (провадження № 61-5387св18),                від 29 січня 2020 року у справі № 716/1471/18 (провадження № 61-16011св19),                  від 25 травня 2020 року у справі № 645/5540/16-ц (провадження № 33486св18), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційна скарга ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.
 
Одним із таких способів може бути, зокрема визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Згідно із частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
У частинах першій та третій статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
 
Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
 
Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
 
Пунктом 6 частини першої статті 248 ЦК України встановлено, що представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.
 
Частиною четвертою статті 25 ЦК України визначено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Встановивши, що на час укладення спірних правочинів, які були підписані від імені ОСОБА_12 представником за довіреністю, останній помер, тобто представництво за довіреністю припинилося, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що такі правочини слід визнати недійсними, оскільки правоздатність ОСОБА_12 на час їх укладення припинилася.
 
Доводи касаційної скарги про те, що спадкоємці ОСОБА_12 вважають, що договори про відступлення прав вимоги від 04 березня 2016 року за кредитним договором від 01 лютого 2008 року № 11-08-КЛ та договором іпотеки від 01 лютого 2008 року були укладені відповідно до його волі та вони не мають претензій до представника за довіреністю ОСОБА_13 , не впливають на правильність вирішення судами спору, оскільки не спростовують факт того, що особа, яка уклала договори від імені ОСОБА_12 не мала таких повноважень, а останній не мав правоздатності, оскільки помер. Указана позиція також суперечить наведеним вище нормам, як матеріального, так і процесуального права.
 
Посилання заявника на те, що ОСОБА_1 не мала право на подання позову у цій справі, є безпідставним.
 
Згідно із частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Суди попередніх інстанцій правильно вказали, що ОСОБА_1 хоч і не була стороною оспорюваних правочинів, проте вони стосувалися її прав та інтересів, оскільки вона є спадкоємцем (правонаступником) первісного іпотекодавця (боржника) та на даний час є співвласником спірної квартири. Крім того, позивач зазначила, що право власності на спірне нерухоме майно відповідачами набуто неправомірно та на незаконних підставах, чим порушуються її права.
 
Закон не обмежує коло осіб, які мають право вимагати визнання недійсним оспорюваного правочину, лише сторонами правочину. Ними можуть бути будь-які заінтересовані особи, права або охоронювані інтереси яких порушені таким правочином. За визнанням недійсним правочинів до суду звертаються не тільки сторони, а й інші особи, на стані яких негативно відбивається цей правочин, або які з інших причин зацікавлені в його недійсності.
 
Позов особи, яка не була стороною правочину, про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише в тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи - не учасника правочину, і воно може бути відновлене шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану.
 
Судами достовірно встановлено, що укладеними правочинами право позивача порушене, а тому вона, хоч і не сторона договорів, але мала право на їх оспорення.
 
До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах:                           від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21)                                  та від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що позивач мала право на звернення до суду з цим позовом, у законний та ефективний спосіб захистивши її права.
 
Посилання касаційної скарги на правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду не впливають на правильність вирішення судами попередніх інстанцій справи, оскільки їх правові висновки не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах, на які посилається заявник.
 
Отже, вказані, а також інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони побудовані на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права, були предметом дослідження у судах першої та апеляційної інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується законі та з якою погоджується Верховний Суд.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення та постанову - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Д. Д. Луспеник   І. Ю. Гулейков   Б. І. Гулько   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець