П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 грудня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 640/14654/22	

Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.
Місце та час укладення судового рішення «--:--», м. Одеса
                                                                               Повний текст судового рішення складений 04.07.2023р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді   Крусяна А.В.,
суддів Єщенка О.В.,   Яковлєва О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 липня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, - 

В С Т А Н О В И В:

06.09.2022р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Одеської міської ради про визнання протиправною бездіяльність щодо виконання рішення від 20.09.2011р. №1251 - VI «Про затвердження Положення про організацію та порядок паркування транспортних засобів у м. Одесі». Зобов`язання впродовж 30 днів з часу набрання законної сили судовим рішенням у справі №640/14654/22 в рішенні від 27.08.2014р. №5286-VI «Про затвердження переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси», у новій редакції та змін до нього оприлюднити інформацію про кадастрові номери земельних ділянок, технічне облаштування з посиланням на Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, затверджений і введений в дію наказом Держстандарту України від 17.08.2000р. №507; права власності на такі будівлі та споруди із зазначенням реєстраційного номера об`єкта нерухомого майна, витрати на технічне облаштування із зазначенням відповідного рішення; уповноважених осіб з організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів із зазначенням ЄДРПОУ; підстави виключення з переліку та зменшення площ, крім посилання на рішення щодо таких змін не пізніше другого пленарного засідання, яке відбудеться з часу набрання законної сили рішенням у справі №640/14654/22, прийняти рішення відповідно до п.1.3 додатку 1 затвердженого п.1 рішення від 20.09.2011р. №1251 - VI «Про затвердження Положення про організацію та порядок паркування транспортних засобів у м. Одесі», підпункту 14.1.229 Податкового кодексу України про встановлення правил щодо відповідальності та збереження транспортного засобу на спеціально відведених автостоянках. Стягнення моральної шкоди у розмірі 100000грн.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.07.2023р. відмовлено у задоволенні позову з підстав того, шо позовні вимоги є необґрунтованими, відсутнє порушене право позивача, яке підлягає судовому захисту.
Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм матеріального, процесуального права, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Апелянт зазначає, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень має місце в тому випадку, коли в межах повноважень суб`єкта владних повноважень існує обов`язок вчинити конкретні дії, але він не виконаний. Метою прийняття рішення від 20.09.2011р. №1251-VI «Про затвердження Положення про організацію та порядок паркування транспортних засобів у м. Одесі» є створення умов для забезпечення якісних послуг з паркування, збільшення надходжень до міського бюджету. Проте, в супереч власному рішенню: в супереч п.1.3 додатку 1 рішення від 20.09.2011р. №1251-VI надавачів послуг – операторів (платників збору) впродовж 12 років міська рада не визначила; в супереч п.5.5, 5.6 додатку 1 рішення від 20.09.2011р. №1251 - VI конкурси щодо визначення операторів майданчиків не проводилися; в супереч п.6.2, 6.4, 6.5 додатку 1 рішення від 20.09.2011р. №1251-VI земельні ділянки несформовані, відсутні кадастрові номери; всупереч п.1.3 додатку 1 рішення від 20.09.2011р. №1251-VI відповідного рішення щодо визначення спеціально відведених автостоянок (земельних ділянок) зі встановленням відповідальності за збереження транспортних засобів впродовж 12 років не прийнято. Публічна інформація щодо організації паркування у місті, яку викладає та затверджує міська рада суперечлива, не має належного підтвердження, що є фактом введення в оману.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Одеської міської ради від 20.09.2011р.  №1251-VI, відповідно до ст.ст.8, 10, 12, 266 Податкового кодексу України, п.24 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», постанови Кабінету Міністрів України від 03.12.2009р. №1342 «Про затвердження Правил паркування транспортних засобів», з метою формування єдиної загальноміської політики щодо організації та порядку паркування транспортних засобів на території міста Одеси, створення умов для забезпечення якісних послуг з паркування, збільшення надходжень до міського бюджету, затверджено Положення про організацію та порядок паркування транспортних засобів у місті Одесі (додаток 1) та Типовий договір балансоутримання місць для паркування (додаток 2); визначено комунальне підприємство «Парксервіс-Одеса» уповноваженим органом по здійсненню організації та експлуатації майданчиків для платного паркування транспортних засобів та укладання договорів балансоутримання місць для паркування на території м. Одеси.
Рішенням Одеської міської ради від 27.08.2014р. №5286-VI, відповідно до ст.25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.266 Податкового кодексу України, рішення Одеської міської ради від 31.01.2011р. №281-VI «Про встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів», з метою приведення переліків спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси у відповідність до узгоджених у встановленому порядку схем місць для паркування, документів, що посвідчують право землекористування, та вимогам діючого законодавства, затверджено перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси (місця для паркування) у новій редакції (додаток №1); затверджено перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси (спеціально відведені стоянки) у новій редакції (додаток №2); вирішено вважати юридичні особи, їх філії (відділення, представництва), фізичні особи-підприємці, які організовують та провадять діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для платного паркування та спеціально відведених автостоянках, адреси яких вказані у додатках до цього рішення, - уповноваженими особами з організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів.
Рішенням Одеської міської ради від 15.03.2017р. №1813-VІІ внесено зміни до рішення Одеської міської ради від 27.08.2014р. №5286-VI «Про затвердження переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси, у новій редакції».
Водночас, постановою Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019р. у справі №520/12022/17 змінено рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.04.2018р. та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.12.2018р.; викладено мотивувальну частину рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.04.2018р. та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.12.2018р. з урахуванням мотивів, наведених у цій постанові; визнано протиправним і скасовано рішення Одеської міської ради від 15.03.2017р. №1813-VІІ «Про внесення змін до рішення Одеської міської ради від 27.08.2014р. №5286-VІ «Про затвердження переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси», в новій редакції у частині доповнення пунктом №109 за Київським районом «Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси (спеціально відведені автостоянки)», затвердженого згідно із додатком № 2, який міститься в підпункті 1.2 пункту 1 оспорюваного рішення, згідно з текстом якого Київський район, пункт № 109, місцезнаходження спеціальної земельної ділянки – у м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 146/4, кількість місць для паркування (одиниць) - 64, займана площа (кв.м.) - 913 технічне облаштування - облаштовану.
Не погоджуючись з бездіяльністю щодо виконання рішення від 20.09.2011р. №1251-VI «Про затвердження Положення про організацію та порядок паркування транспортних засобів у м. Одесі», позивач звернулася до суду з даним позовом.
Перевіривши матеріали справи, судова колегія дійшла до наступних висновків.
Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у п.24 свого рішення від 20.07.2006р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 КАС України у зазначеній редакції).
Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення цим суб`єктом владних управлінських функцій та повноважень, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватися суб`єктом саме у тих правовідносинах, де виник спір.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні врахувати суб`єктний склад спірних правовідносин, одним з яких є участь суб`єкта владних повноважень, визначити характер правовідносин, з яких виник спір, і мету пред`явлення позову.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Тобто спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.
Органи місцевого самоврядування відповідно до Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (надалі - Закон №280/97-ВР) наділені значними повноваженнями у різних галузях, зокрема, у сфері бюджету та фінансів, соціально-економічного і культурного розвитку, у сфері управління комунальною власністю, в галузі житлово-комунального господарства, у сфері регулювання земельних відносин, соціального захисту населення тощо. Реалізуючи зазначені повноваження, органи місцевого самоврядування наділені правом приймати управлінські рішення.
У ст.1 Закону №280/97-ВР наведено визначення виконавчих органів рад, згідно з яким ці органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.
Пунктом 34 ч.1 ст.26 Закону №280/97-ВР установлено, що до питань місцевого значення належить регулювання сільськими, селищними, міськими радами земельних відносин.
У ст.12 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України) визначені повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів, до яких, зокрема, належать: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Отже, органи місцевого самоврядування у вказаних правових відносинах є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції.
Відповідний висновок міститься у Рішенні Конституційного Суду України від 01.04.2010р. № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень ч.1 ст,143 Конституції України, п.п.«а», «б», «в», «г» ст.12 ЗК України, п.1 ч.1 ст.17 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017р.), у якому визначено, що вирішення земельних спорів фізичних та юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень щодо оскаржень його рішень (нормативно-правових актів чи актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності належить до юрисдикції адміністративних судів.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив про неможливість встановлення конкретної бездіяльності відповідача, що свідчить про відсутність між нею та відповідачем публічно-правового спору, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
За ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ст.125 Конституції України адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.
Конституційним Судом України в Рішенні від 14.12.2011р. № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване ст.55 Конституції України конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Предметом спору в цій справі є визнання протиправною бездіяльність щодо виконання рішення від 20.09.2011р. №1251-VI «Про затвердження Положення про організацію та порядок паркування транспортних засобів у м. Одесі», що, на переконання позивача, обмежує її право на доступ до інформації щодо володіння, користування та розпорядження конкретним комунальним майном та законний інтерес щодо отримання належних послуг з паркування свого   транспортного засобу у м. Одесі.
Колегія суддів зауважує, що за ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта. 
Апелянт зазначає, що Одеської міською радою вчиняється бездіяльність  щодо виконання свого ж Положення про організацію та порядок паркування транспортних засобів у м. Одесі, затвердженого рішенням від 20.09.2011р. №1251–VI, а саме визначення кадастрових номерів, права власності та іншу ідентифікацію облаштованих земельних ділянок для паркування.
У цій частині апеляційний суд приходить до наступних висновків.
За ч.1 ст.79 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України) земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до ч.1 ст.79-1 цього кодексу формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності (ч.2 ст.79-1 ЗК України).
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі (ч.3 ст.79-1 ЗК України).
Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (ч.4 ст.79-1 ЗК України).
Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок (ч.5 ст.79-1 ЗК України).
Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї (ч.9 ст.79-1 ЗК України).
Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі (ч.10 ст.79-1 ЗК України).
Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку.
За ч.2 ст.83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) (п.«а» ч.4 ст.83 ЗК України).
Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування визначений у ст.123 ЗК України.
Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) (ч.1 ст.123 ЗК України).
Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки (абз.1 ч.2 ст.123 ЗК України).
У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (абз.2 ч.2 ст.123ЗК України).
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч.3 ст.123 ЗК України).
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (ч.6 ст.123 ЗК України).
Отже, в розумінні наведених норм ЗК України рішення про передачу у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності має здійснюватися за проектом землеустрою щодо її відведення.
За положеннями абз.1, 2 п.п.2681.1.2 п.2681.1 ст.268-1 Податкового кодексу України (надалі - ПК України) установлено, що перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів, в якому зазначаються їх місцезнаходження, загальна площа, технічне облаштування, кількість місць для паркування транспортних засобів, затверджується рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, про встановлення збору. Таке рішення разом з переліком осіб, які уповноважені організовувати та провадити діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів, надається виконавчим органом сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, контролюючому органу в порядку, встановленому розділом I цього Кодексу.
Системний аналіз наведених положень ЗК України та ПК України дає підстави для висновку, що відведення для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів спеціальних земельних ділянок, які затверджуються переліком відповідного органу місцевого самоврядування, має здійснюватися з урахуванням норм ЗК України щодо порядку формування земельної ділянки.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.07.2022р. у справі №420/5690/20.
Згідно з пп.14.1.104 п.14.1 ст.14 ПК України майданчики для платного паркування - площа території (землі), що належить на правах власності територіальній громаді або державі, на якій відповідно до рішення органу місцевого самоврядування здійснюється платне паркування транспортних засобів.
Відповідно до пп.14.1.229 п.14.1 ст.14 ПК України спеціально відведені автостоянки - площа території (землі), що належить на правах власності територіальній громаді або державі, яка визначається органами місцевого самоврядування із встановленням правил щодо відповідальності за збереження транспортного засобу. До спеціально відведених автостоянок можуть належати комунальні гаражі, стоянки, паркінги (будівлі, споруди, їх частини), які побудовані за рахунок коштів місцевого бюджету з метою здійснення організації паркування транспортних засобів. Не належать до спеціально відведених автостоянок гаражі, автостоянки, власники або користувачі яких є платниками земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності, а також земельні ділянки, що належать до прибудинкових територій.
Рішенням Одеської міської ради від 20.09.2011р.  №1251-VI, відповідно до ст.ст. 8, 10, 12, 266 Податкового кодексу України, п.24 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», постанови Кабінету Міністрів України від 03.12.2009р. №1342 «Про затвердження Правил паркування транспортних засобів», з метою формування єдиної загальноміської політики щодо організації та порядку паркування транспортних засобів на території міста Одеси, створення умов для забезпечення якісних послуг з паркування, збільшення надходжень до міського бюджету, затверджено Положення про організацію та порядок паркування транспортних засобів у місті Одесі (додаток 1) та Типовий договір балансоутримання місць для паркування (додаток 2); визначено комунальне підприємство «Парксервіс-Одеса» уповноваженим органом по здійсненню організації та експлуатації майданчиків для платного паркування транспортних засобів та укладання договорів балансоутримання місць для паркування на території м. Одеси (надалі – Положення                №1251-VI).
Пунктами 2.1.-2.3. Положення №1251-VI визначено, що організація та розміщення майданчиків для платного паркування та спеціально відведених автостоянок здійснюється на підставі Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 08.04.2011р. №520-VI, і схеми розміщення майданчиків для платного паркування транспортних засобів та спеціально відведених автостоянок (далі - Схема), узгодженої та затвердженої в установленому порядку. Перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів, затверджується рішенням Одеської міської ради, в якому зазначаються їх місцезнаходження, загальна площа, технічне облаштування, кількість місць для паркування транспортних засобів. Зміни та доповнення до Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси, вносяться на підставі рішення Одеської міської ради.
Отже, на виконання вимог ст.268-1 ПК України та п.2.1.-2.3. Положення №1251-VI Одеська міська рада зобов`язана затвердити перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів, в якому зазначаються їх місцезнаходження, загальна площа, технічне облаштування, кількість місць для паркування транспортних засобів. При цьому, такі земельні ділянки повинні бути сформовані з урахуванням норм ЗК України.
Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що ПК України, Положенням №1251-VI не визначено обов`язку відповідача у затвердженому переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів зазначати кадастрові номери таких земельних ділянок.
Рішенням Одеської міської ради від 27.08.2014р. №5286-VI затверджено Перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси (місця для паркування) у новій редакції (додаток №1); затверджено Перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси (спеціально відведені стоянки) у новій редакції (додаток №2); вирішено вважати юридичні особи, їх філії (відділення, представництва), фізичні особи-підприємці, які організовують та провадять діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для платного паркування та спеціально відведених автостоянках, адреси яких вказані у додатках до цього рішення, - уповноваженими особами з організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів.
Рішенням Одеської міської ради від 15.03.2017р. №1813-VІІ внесено зміни до рішення Одеської міської ради від 27.08.2014р. №5286-VI «Про затвердження переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси, у новій редакції».
Постановою Великої палати Верховного Суду від 11.09.2019р. у справі №520/12022/17 змінено рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.04.2018р. та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.12.2018р.; викладено мотивувальну частину рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.04.2018р. та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.12.2018р. з урахуванням мотивів, наведених у цій постанові; визнано протиправним і скасовано рішення Одеської міської ради від 15.03.2017р. №1813-VІІ «Про внесення змін до рішення Одеської міської ради від 27.08.2014р. №5286-VІ «Про затвердження переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси», в новій редакції у частині доповнення пунктом №109 за Київським районом «Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси (спеціально відведені автостоянки)», затвердженого згідно із додатком № 2, який міститься в підпункті 1.2 пункту 1 оспорюваного рішення, згідно з текстом якого Київський район, пункт № 109, місцезнаходження спеціальної земельної ділянки  - у м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 146/4, кількість місць для паркування (одиниць) - 64, займана площа (кв.м.) - 913 технічне облаштування - облаштовану.
Водночас, після ухвалення судового рішення у справі №520/12022/17 рішення Одеської міської ради від 27.08.2014р. №5286-VI діє в редакції до внесення змін рішенням Одеської міської ради від 15.03.2017р. №1813-VІІ, що свідчить про відсутність бездіяльності відповідача щодо виконання вимог ст.268-1 ПК України та п.2.1.-2.3. Положення №1251-VI.

Відповідно до ч.ч.2 та 3 ст.34 Конституції України  кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене  законом  в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Статтею 5 Закону України «Про інформацію» визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Частиною 2  ст.7 Закону України «Про інформацію» установлено, що ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначено  Законом України «Про доступ до публічної інформації».
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації»  публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Положеннями ч.4 ст.13 зазначеного закону  передбачено, що усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.
Отже, інформація про кадастрові номери земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси, їх технічне облаштування з посиланням на Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, затверджений і введений в дію наказом Держстандарту України від 17.08.2000р. №507; права власності на такі будівлі та споруди із зазначенням реєстраційного номера об`єкта нерухомого майна, витрати на їх технічне облаштування із зазначенням відповідного рішення; уповноважених осіб з організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів із зазначенням ЄДРПОУ є публічною, якщо повинна бути відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях, що була отримана або створена в процесі виконання Одеською міською радою своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством.
Частиною 1  ст.3 Закону України «Про доступ до публічної інформації»  установлено, що право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
За п.1 ч.1 ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації»  розпорядниками інформації для цілей цього  закону  визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Згідно зі  ст.5 Закону України «Про доступ до публічної інформації»  доступ до інформації забезпечується шляхом: систематичного та оперативного оприлюднення інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних вебсайтах у мережі «Інтернет», на єдиному державному вебпорталі відкритих даних, на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; надання інформації за запитами на інформацію.
Частиною 1 ст.15  Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати: 1) інформацію про організаційну структуру, місію, функції, повноваження, основні завдання, напрями діяльності та фінансові ресурси (структуру та обсяг бюджетних коштів, порядок та механізм їх витрачання, структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага керівника, заступника керівника юридичної особи публічного права, керівника, заступника керівника, члена наглядової ради державного чи комунального підприємства або державної чи комунальної організації, що має на меті одержання прибутку, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, тощо), а також інформацію, зазначену в частині п`ятій статті 6 цього Закону;
2) нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності;
3) перелік та умови отримання послуг, що надаються цими органами, форми і зразки документів, правила їх заповнення;
4) порядок складання, подання запиту на інформацію, оскарження рішень розпорядників інформації, дій чи бездіяльності;
5) інформацію про систему обліку, види інформації, яку зберігає розпорядник;
5-1) перелік наборів даних, що оприлюднюються у формі відкритих даних;
6) інформацію про механізми чи процедури, за допомогою яких громадськість може представляти свої інтереси або в інший спосіб впливати на реалізацію повноважень розпорядника інформації;
7) плани проведення та порядок денний своїх відкритих засідань;
8) розташування місць, де надаються необхідні запитувачам форми і бланки установи;
9) загальні правила роботи установи, правила внутрішнього трудового розпорядку;
10) звіти, в тому числі щодо задоволення запитів на інформацію;
11) інформацію про діяльність суб`єктів владних повноважень, а саме про: їхні місцезнаходження, поштову адресу, номери засобів зв`язку, адреси офіційного веб-сайту та електронної пошти; прізвище, ім`я та по батькові, службові номери засобів зв`язку, адреси електронної пошти керівника органу та його заступників, а також керівників структурних та регіональних підрозділів, основні функції структурних та регіональних підрозділів, крім випадків, коли ці відомості належать до інформації з обмеженим доступом; розклад роботи та графік прийому громадян; вакансії, порядок та умови проходження конкурсу на заміщення вакантних посад; перелік та умови надання послуг, форми і зразки документів, необхідних для надання послуг, правила їх оформлення; перелік і службові номери засобів зв`язку підприємств, установ та організацій, що належать до сфери їх управління, та їх керівників, крім підприємств, установ та організацій, створених з метою конспірації, оперативно-розшукової або контррозвідувальної діяльності; порядок складання, подання запиту на інформацію, оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, їх дій чи бездіяльності; систему обліку, види інформації, якою володіє суб`єкт владних повноважень;
12) іншу інформацію про діяльність суб`єктів владних повноважень, порядок обов`язкового оприлюднення якої встановлений законом.
Тобто, Законом України «Про доступ до публічної інформації» не передбачено обов`язку розпорядника інформації оприлюднювати інформацію про кадастрові номери земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси, їх технічне облаштування з посиланням на Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, затверджений і введений в дію наказом Держстандарту України від 17.08.2000р. №507; права власності на такі будівлі та споруди із зазначенням реєстраційного номера об`єкта нерухомого майна, витрати на їх технічне облаштування із зазначенням відповідного рішення; уповноважених осіб з організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів із зазначенням ЄДРПОУ, що свідчить про безпідставність доводів апелянта.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, але з інших підстав ніж визначено судом апеляційної інстанції.
На підставі викладеного, оскільки судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовано обставини справи, порушено норми матеріального права, тому рішення суду першої інстанції в порядку ст.317 КАС України підлягає зміні.
Керуючись ст.ст.311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково,  рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 липня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Постанова суду апеляційної інстанції  набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Суддя-доповідач 		А.В. Крусян	
Судді	  	О.В. Єщенко    О.В. Яковлєв