СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 року                                    м. Харків                        Справа № 917/478/23  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Пуль О.А. , суддя  Шевель О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження       без виклику учасників справи апеляційну скаргу відповідача-Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр промислового ремонту та будівництва" (вх. № 1431 П/2-5) на рішення господарського суду Полтавської області від 06.06.23 (ухвалене  у спрощеному провадженні у приміщенні господарського суду Полтавської області суддею Білоусовим  С.М., повний текст складено 06.06.23 ) у справі № 917/478/23
за позовом  Акціонерного товариства "Українська залізниця",  м. Київ,  в особі філії "Центр забезпечення виробництва" АТ "Укрзалізниця",  м. Київ, 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр промислового ремонту та будівництва",  м. Кременчук, Полтавська область, 
про стягнення штрафних санкцій 

ВСТАНОВИВ:

   Акціонерне товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" АТ "Укрзалізниця" звернулося до господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр промислового ремонту та будівництва" про стягнення 1 118 870,69 грн. пені за порушення строку внесення попередньої оплати за Договором купівлі-продажу від 18.04.22 № ЦБРК-22-3д за час прострочення з 26.04.22 по 24.10.22.
      Позовну заяву обґрунтовано тим, що відповідач в порушення умов п. 2.4.1. Договору купівлі-продажу від 18.04.22 № ЦБРК-22-3д, яким кінцевою датою внесення попередньої оплати  в розмірі  50% вартості товару, що становить 5130500 грн. (без ПДВ),  визначено 25.04.22, сплатив її згідно з платіжним дорученням від  15.11.22 №  83 лише 15.11.22, що відповідно до п. 5.2. Договору є підставою для нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла  на момент прострочення  виконання збов`язання, за кожен день прострочення за період  прострочення з 26.04.22 по 24.10.22 .
      Рішенням господарського суду Полтавської області від 06.06.23  у справі № 917/478/23 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр промислового ремонту та будівництва" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" AT "Укрзалізниця"  штрафні санкції (пеню) у сумі 1 118 870,68  грн. та  16 789,06 грн. витрат зі сплати судового збору.
Рішення обґрунтовано доведеністю факту виконання відповідачем свого обов`язку з попередньої оплати товару з простроченням та правомірністю у зв`язку з цим  нарахування позивачем до стягнення пені на підставі п. 5.2. Договору в розмірі 1 118 870,68 грн. за визначений позивачем період прострочення - з 26.04.2022 по 24.10.2022.
При цьому суд зазначив про необґрунтованість посилання відповідача  у відповіді на претензію позивача на настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: введення 24.02.2022 року на всій території України воєнного стану у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, пославшись на те, що: 
- спірний Договір був укладений під час дії правового режиму воєнного стану на всій території України, у зв`язку з чим ТОВ "Центр промислового ремонту та будівництва" усвідомлювало та повинно було усвідомлювати можливість настання негативних комерційних ризиків здійснення власної господарської діяльності;
- належним способом підтвердження настання для суб`єкта господарської діяльності форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є саме відповідний сертифікат (висновок), виданий ТПП України або регіональними ТПП;
- за відсутності належних доказів настання дії непереборної сили (форс-мажорних обставин), які унеможливили виконання зобов`язання у строки, передбачені Договором, в силу положень ст. 218 ГК України не вбачається правових підстави для звільнення ТОВ "Центр промислового ремонту та будівництва" (як суб`єкта господарювання) від відповідальності.
      Відповідач- Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр промислового ремонту та будівництва" подав на зазначене рішення до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на нез`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить це рішення скасувати та прийняти  нове рішення, яким  в позові відмовити.
    В обґрунтування апеляційної скарги відповідач послався на ненадання судом першої інстанції належної оцінки наявності підтверджених листом ТПП України від 28.02.22 №2024/02.0-7.1 форс-мажорних обставин, які є підставою для звільнення від відповідальності за порушення відповідачем строку внесення попередньої оплати та полягали у  введенні з 24.02.2022 року на всій території України воєнного стану у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, а також зазначив про надмірний розмір заявленої позивачем до стягнення неустойки, який спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника  виконувати основне зобов`язання, вона перетворюється  на несправедливо непомірний тягар для боржника  та джерело отримання кредитором невиправданих додаткових прибутків. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.07.23 для розгляду справи № 917/478/23 сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Фоміна В.О., суддя Пуль О.А.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.23  у зв`язку з відпустокою судді Фоміної В.О. для розгляду справи № 917/478/23 сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Пуль О.А., суддя Шевель О.В. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.08.23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр промислового ремонту та будівництва" (вх. № 1431 П/2-5) на рішення господарського суду Полтавської області від 06.06.23 у справі № 917/478/23 та ухвалено здійснити її розгляд без повідомлення учасників справи. 
22.08.23 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу ( вх. № 9968),    згідно з яким він просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення –без змін.
25.09.23 від відповідача надійшло клопотання про зменшення розміру пені до 111887 грн., посилаючись на положення  статті 233 Господарського кодексу України та ч. 3 статті 551 Цивільного кодексу України та на  ненадання судом першої інстанції оцінки тому, що розмір пені є надмірним, а  також відсутності у позивача збитків у зв`язку із простроченням виконання відповідачем свого обов`язку за Договором  з перерахування  попередньої оплати. 
26.09.23  та 02.10.23 від відповідача надійшло клопотання про надання сторонам строку орієнтовно два місяці,  для укладення мирової угоди, в обгрунтування якого він послався на те, що ним ініційовано процедуру врегулювання спору шляхом укладення мирової угоди, а саме:  направлено  на адресу  позивача підписаний  відповідачем проект відповідної Угоди  на підтвердження чого до клопотання додано проект мирової угоди  у справі №  917/478/23 від 22.09.23  та опис вкладення у цінний лист. 
Колегія суддів відмовляє в задоволенні вказаного клопотання з огляду на те, що встановлений ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк розгляду апеляційної скарги закінчується 16.10.23 та відповідно до положень статті 192 Господарського процесуального кодексу України сторони не позбавлені права укласти мирову угоду на будь-якій стадії процесу  і подати її на затвердження господарському суду суду, в тому числі  в процесі виконання рішення суду (ст. 330 ГПК України).
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції  межах доводів та вимог апеляційної скарги.  
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї,  з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлгає задоволенню, зважаючи на таке.
Як вбачається з матеріалів справи, 18.04.2022 року між Акціонерним товариством "Українська залізниця" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Центр промислового ремонту та будівництва" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу № ЦБРК-22-3д, згідно з предметом якого продавець зобов`язався передати у власність покупця металобрухт (брухт металів чорних вторинних згідно з ДСТУ 4121-2002 (далі - Товар), а покупець зобов`язався прийняти та оплатити Товар на умовах цього договору.
Згідно з пунктом 2.1. Договору ціна складається з сукупної вартості Товару відповідно до Специфікації №1 на Товар (Додаток 1 до Договору) та вартості послуг щодо організації навантаження Товару (у разі їх надання) відповідно до Специфікації №2 (Додаток 3 до Договору) та становить: вартість Товару - 10 261000,00 грн. без ПДВ, вартість послуг щодо організації навантаження Товару - 472 534,56 грн., у тому числі ПДВ 78 755,76 грн, загальна ціна Договору складає 10 733 534,56 грн.
Оплата вартості Товару здійснюється Покупцем у такому порядку (пункт 2.4. Договору):
- сума попередньої оплати в розмірі 50 (п`ятдесят) % вартості Товару, яка становить                      5 130 500,00 грн. без ПДВ сплачується Покупцем на поточний рахунок Продавця, вказаний в реквізитах для розрахунків за Товар, протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати підписання Сторонами цього Договору (п. 2.4.1. Договору);
- після здійснення відвантаження Товару на 80 (вісімдесят) % суми попередньої оплати відповідно до пункту 2.4.1 цього Договору, Покупець зобов`язаний сплатити решту 50 (п`ятдесят) % вартості Товару, яка становить 5 130 500,00 грн. без ПДВ на поточний рахунок Продавця, вказаний в реквізитах для розрахунків за Товар, протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання відповідного рахунку (п. 2.4.2. Договору).
Пунктом 5.4. Договору встановлена відповідальність  за порушення  покупцем, зокрема, строку попередньої оплати, визначеного пунктом 2.4. Договору,  у вигляді пені за час прострочення  в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла  на момент прострочення  виконання збов`язання, за кожен день прострочення
Відповідач в порушення умов пункту 2.4.1. Договору щодо здійснення попередньої оплати у розмірі    50 %  вартості Товару в сумі 5 130 500,00 грн. без ПДВ  протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати підписання Сторонами цього Договору - з 18.04.22 по 25.04.22 , здійснив відповідну оплату за платіжним дорученням від 15.11.22 № 83,  лише 15.11.2022, що підтверджується наданою позивачем до позовної заяви випискою по рахунку(т. 1 а.с. 38), у зв`язку з чим позивач надіслав відповідачу  претензію від 17.08.22  № ЦЗВ-20/2224  про сплату пені на підставі п. 5.2. Договору за прострочення виконання зобов`язання з перерахування попередньої оплати в сумі 594 575,75 грн. за період з 25.04.22 по 10.08.22. 
Відповідач у відповідь на претензію надіслав Лист від 29.08.22 № 39, в якому заперечив проти   нарахування пені, пославшись на наявність форс-мажорних обставин, які полягали у введенні в Україні з 24.02.22 воєнного стану у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України та які, відповідно до умов Довгору та чинного законодавства, є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань.
У відповідь на вказаний лист позивач  листом від 18.11.22  зазначив на безпідставність посилання відповідача  на форс-мажорні обставини, що полягали у  введенні в Україні воєнного стану у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, оскільки  Договір було укладено під час дії воєнного стану, а тому відповідач мав усвідомлювати можливість настання негативних комерційних ризиків здійснення власної господарської діяльності та в порушення умов Договору та статті 14 Закону України «Про торгово-промислові палати  в Україні» такі обставини не підтверджені сертифікатом, виданим  ТПП України або регіональними ТПП.
Відповіді на зазначений Лист  позивача  відповідачем не надано.
     Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом  у даній справі про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр промислового ремонту та будівництва"   1 118 870,68 грн. пені , нарахованої на підставі п. 5.2. Договору за порушення відповідачем встановленого п. 2.4.1. Договору строку внесення попередньої оплати, за час прострочення з 26.04.22 по 24.10.22.
    Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про задоволення позову, зважаючи на наступне.
     Відповідно до статті  173 Господарського кодексу України господарським  визнається  зобов`язання,  що  виникає  між суб`єктом  господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав,  передбачених  цим  Кодексом,  в силу  якого  один  суб`єкт  (зобов`язана  сторона,  у  тому  числі боржник)  зобов`язаний  вчинити  певну   дію   господарського чи управлінсько-господарського  характеру  на користь іншого суб`єкта (виконати  роботу,  передати майно,   сплатити гроші,   надати інформацію тощо),  або утриматися від певних дій,  а інший суб`єкт (управнена сторона,  у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
     Основними    видами   господарських зобов`язань  є майново-господарські зобов`язання  таорганізаційно-господарські зобов`язання.
   Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України майново-господарськими     визнаються цивільно-правові зобов`язання,  що виникають між учасниками господарських відносин при  здійсненні господарської діяльності,  в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на  користь  другої сторони  або  утриматися  від певної дії,  а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
    Майнові зобов`язання,   які    виникають    між    учасниками господарських відносин,  регулюються  Цивільним  кодексом  України  з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
    Статтею 174 Господарського кодексу України серед підстав виникнення господарських зобов`язань передбачено господарські договори.
Відповідно до ч. 2   ст. 11 Цивільного кодексу України,  підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України,        договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
   Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.
 Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
 Статтею 628 Цивільного кодексу України  передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України  Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
    Відповідно до  статті 712 Цивільного кодексу України   за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
           До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
             Відповідно до    статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона  постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні    покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
     Частиною 1 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до       статті 530       цього Кодексу.
    Виходячи із системного аналізу норм чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. 
        За змістом статей   509,  524,  533-535    і  625 Цивільного кодексу України     грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення          Цивільного кодексу України   з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
 Згідно з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).  
Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Як зазначено вище, пунктом 2.4.1. Договору передбачено обов`язок відповідача з перерахування  суми попередньої оплати - 5130500 грн.(50% вартості товару) на рахунок  позивача протягом 5-ти банківських днів  з дати підписання  сторонами Договору, тобто  у строк з 18.04.22 по 25.04.22, проте відповідач в порушення вказаних умов Договору здійснив перерахування вказаної суми на рахунок позивача з порушенням вказаного строку - лише 15.11.22, а тому  він є таким, що прострочив виконання зазначеного грошового зобов`язання, починаючи з 26.04.23. 
     Згідно зі статтею  611 Цивільного кодексу України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
   За частиною першою  статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і   в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
    Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша та друга   статті 217 ГК України).
     Згідно зі статтями 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов`язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.
      За змістом положень частини четвертої статті 231 Господарського кодексу  України, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або                        у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). 
Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
      Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського  кодексу України  платник  грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової  ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. 
За частиною першою статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і          в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
   Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша та друга  статті 217 ГК України).
     За частиною першою статті 230 Господарського кодексу  України   штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
  Виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими ГК та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК (частина перша статті 199 ГК ).  
    Як зазначено вище, пунктом 5.4. Договору встановлена відповідальність  за порушення  покупцем, зокрема, строку перерахування  попередньої оплати, визначеного пунктом 2.4. Договору,  у вигляді пені за час прострочення  в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла  на момент прострочення  виконання збов`язання, за кожен день прострочення.
     Відповідно до ч. 1 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
      Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
З огляду на те, що останнім днем строку виконання  обов`язку відповідача з перерахування позивачеві  попередньої оплати є 25.04.22, а відповідну оплату здійснено лише 15.11.22, позивачем правомірно на підставі п. 5.2. Договору  у відповідності до наведених норм нараховано до стягнення пеню на суму попередньої оплати  в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за період прострочення збов`язання, за кожен день прострочення, який становить 1118870,68 грн. 
    При цьому колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо ненадання  судом першої інстанції належної оцінки наявності підтверджених листом ТПП України від 28.02.22 №2024/02.0-7.1 форс-мажорних обставин,які полягали у введенні на території України воєнного стану з 24.02.22 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з огляду на наступне. 
     Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
    Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
     Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
   За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу  України).
    Згідно з положеннями ст. 218 Господарського кодексу України, у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
     Відповідно до ч. 4 ст. 219 Господарського кодексу України, сторони зобов`язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов`язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.
    Отже, за чинним законодавством форс-мажорні обставини можуть бути підставою для звільнення від відповідальності, але не від виконання зобов`язань, зокрема від сплати заявлених до стягнення орендних платежів. 
   Крім цього ч. 2  статті 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
 Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
    Виходячи з наведених норм чинного законодавства, обставини, на які посилається відповідач, щодо відсутності грошових коштів для виконання ним свого зобов`язання за спірним Договором через обставини, пов`язані з введенням воєнного стану не вважаються форс-мажорними.
       Крім цього колегія суддів зазначає наступне.
       Торгово-промислова Палата України в листі від 28.02.22 №2024/02.0-7.1 повідомила, що  на підставі ст. 14, 14-1 Закону України “Про торгово-промислові палати в Україні” від 02.12.1997 № 671/97-ВР та інших документів вона засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) – військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану із 05:30 ранку 24.02.2022 строком на 30 діб відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”. Для засвідчення форс-мажорних обставин ТПП підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності.
В пункті 7.1 Договору сторони передбачили, що в разі виникнення обставин непереборної сили або подій надзвичайного характеру (форс-мажорних обставин), вони звільняються від відповідальності  за невиконання або неналежне виконання зобов`язань.
Пунктом 7.3 Договору передбачено, що  в такому разі строк виконання зобов`язань за Договором змінюється за взаємною згодою сторін, про що вони укладають додаткову угоду.
Пунктом 7.4 Договору передбачено, що у разі виникнення форс-мажорних обставин сторони протягом 5-ти (п`яти) календарних днів письмово сповіщають одна одну про наявність вказаних обставин з подальшим  наданням підтверджувальних документів протягом 30 (тридцяти ) робочих днів з дня виникнення таких обставин.
    Згідно зі сталою практикою Верховного Суду, зокрема, викладеною в постановах від 01.06.21  у справі №  910/9258/20, від 21.07.21  у справі № 912/3323/20, від 20.10.21  у справі № 911/3067/20, від 08.07.21  у справі №  910/8040/20, від 31.08.22 у справі № 910/15264/21,  від 25.01.22 у справі №  904/3886/21, від 31.08.22 у справі № 910/15264/21, сама  по собі обставина непереборної сили (форс-мажору), навіть підтверджена сертифікатом ТПП, не є безумовною підставою для звільнення  від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки за змістом наведених положень законодавства не має преюдиціального характеру (заздалегідь встановленого) та  для її застосування в якості підстави для такого звільнення  має бути наявним причинно–наслідковий зв`язок  між відповідною непереборною обставиною (подією) і неможливістю виконання зобов`язання  у спірних правовідносинах, тобто, що дана обставина безпосередньо вплинула на можливість своєчасного виконання певних зобов`язань. 
      При цьому колегія суддів наголошує, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що одне лише передбачене законом віднесення введення воєнного стану до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що відповідна обставина унеможливлює виконання конкретного договору (постанови Верховного Суду  у складі Касаційного господарського суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20 (п.40), від 03.08.2022 у справі №914/374/21 (п.99), постанова Великої палати Верховного Суду від 10.11.22 №  990/115/22.
      Зважаючи на це, колегія суддів відхиляє  посилання відповідача на наявність форс-мажорних обставин як підстави звільнення його від відповідальності, які полягали у введенні на території України воєнного стану, з огляду на те, що вказана обставина сама по собі, враховуючи наявність універсального офіційного листа Торгово-промислової палати України від 28.02.22 №2024/02.0-7.1 про засвідчення форс-мажорних обставин, не є автоматичною підставою для звільнення особи від відповідальності за неналежне виконання умов договору, оскільки не має преюдиціального (заздалегідь встановленого) характеру, а необхідною умовою їх застосування є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили, в той час як відповідач не довів, як пов`язані з введенням воєнного стану в Україні обставини  безпосередньо вплинули на виконання ним зобов`язань за Договором, укладеним  під час дії воєнного стану.
    Крім цього відсутні докази повідомлення відповідачем позивача  про настання форс-мажорних обставин в порядку, що передбачений  п. 7.4 Договору, а також укладення сторонами додаткової угоди про перенесення строків виконання зобов`язань через форс-мажорні обставини, як це передбачено пунктом 7.3. Договору.
Щодо клопотаня  відповідача про зменшення пені, колегія суддів зазначає наступне.
Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
    Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
     Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
    З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
         Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
  За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України, застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).
  За частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
 Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
       Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
  Положеннями частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України                               передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
   Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.
    Згідно з положеннями частини першої  статті 233 Господарського кодексу України                                     у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
      При цьому, ані у зазначених нормах, ані в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
     Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
     При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
    Разом з цим, враховуючи положення статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України заявник  повинен довести наявність виняткових обставин в якості підстав для зменшення пені.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач, який 06.04.23, тобто заздалегідь до дати  ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення від 06.06.23, отримав ухвалу про відкриття провадження у даній справі від 31.03.23, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення  рекомендованого поштового відправлення(т. 1 а.с. 63),  не подав  відзиву на позов та не заявив клопотання про зменшення пені та не надав жодних  доказів на підтвердження виняткових обставин для зменшення пені у спірних правовідносинах, зокрема на підтвердження погіршення майнового стану, в тому числі  у зв`язку із введенням воєнного стану, який обумовив значне прострочення виконання зобов`язання (майже 7 місяців) та з якого б вбачалось надмірність заявленого до стягнення розміру пені. 
Такі докази у матеріалах справи відсутні та відповідач   в апеляційній скарзі не навів  обставин, які у спірних правовідносинах, з урахуванням значного прострочення з його боку зобов`язання з перерахування  попередньої оплати,  можна вважати  винятковими, в якості  підстав для зменшення заявленої до стягнення пені відповідно до положень 33 Господарського кодексу України та ч. 3 статті 551 Цивільного кодексу України.
     З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням  норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України є підставою для залишення його без змін, а апеляційної скарги –без задоволення.
      Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 129,  269, п. 1 ч.1 ст.  275, ст. 276, ст.ст. 281, 282-284 Господарського процесуального кодексу України,  суд,-
                                                                                                       
ПОСТАНОВИВ:

    Апеляційну скаргу відповідача-Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр промислового ремонту та будівництва" залишити без задоволення. 
       Рішення  господарського суду  Полтавської області у справі № 917/478/23 залишити без змін. 
     Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.Порядок і строк її оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                    І.В. Тарасова

Суддя                                                                                           О.А. Пуль  

Суддя                                                                                           О.В. Шевель