Постанова                             
Іменем України                     
 
22 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 496/3092/16
провадження № 61-12810св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів:  Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,             Тітова М. Ю.,        
 
учасники справи:
позивач  - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (тепер - Акціонерне товариство «УКРСИББАНК»),
відповідачі : ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (тепер - Акціонерне товариство «УКРСИББАНК») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором
 
за касаційною скаргою Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 березня 2022 року у складі судді Буран В. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 06 липня                  2023 року у складі колегії суддів:  Дришлюка А. І., Коновалової В. А.,                Сегеди С. М.,
 
ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позову
У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УКРСИББАНК», банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором, яка на 21 червня 2016 року становить 188 242,06 дол. США, що еквівалентно 4 688 900,01 грн, із яких: 125 483,50 дол. США - кредитна заборгованість, 62 758,56 дол. США - заборгованість за процентами,                       112 259,60 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 640 390,27 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами та 752 649,87 грн.
На обґрунтування заявлених вимог банк посилався на те, що 17 листопада                 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 11078993000, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 150 000,00 дол. США строком                                    до 17 листопада 2021 року, зі сплатою 10,30 % річних. Додатковою угодою строк повернення кредиту змінено до 17 листопада 2031 року.
На забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 17 листопада 2006 року укладено договір поруки.
ОСОБА_1 належним чином не виконує умов кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, яку банк просить стягнути                                 з відповідачів  в солідарному порядку. 
Справу суди розглядали неодноразово.
Біляївський районний суд Одеської області заочним рішенням від 25 листопада 2016 рокупозов задовольнив. Стягнув солідарно з ОСОБА_1                               і ОСОБА_2 на користь АТ «УКРСИББАНК» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 17 листопада 2006 року                      № 11078993000 у розмірі 188 242,06 дол. США та пеню в розмірі 752 649,87 грн. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 не виконує своїх зобов`язань за кредитним договором, а поручитель ОСОБА_2 не виконує свої зобов`язання за договором поруки, тому позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до відповідачів як солідарних боржників є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
 
Апеляційний суд Одеської області постановою від 21 лютого 2018 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 листопада                 2016 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що районний суд повно і всебічно дослідив та оцінив обставини у справі, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
 
Верховний Суд постановою від 19 червня 2019 року касаційну скаргу                ОСОБА_1 задовольнив. Заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 листопада 2016 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2018 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суди не встановили всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме:               03 вересня 2012 року кредитор направив досудову вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, тобто змінив строк виконання основного зобов`язання, після чого припинилося право позивача нараховувати відсотки, пеню, штрафи на підставі умов договору. Таким чином, суди не надали належної правової оцінки розрахунку заборгованості за кредитом, у якому зазначена заборгованість за кредитним договором, яка складається, у тому числі, із відсотків, штрафних санкції, нарахованих за кредитом поза межами строку дії кредитного договору, разом    з тим нарахування відсотків та неустойки після закінчення строку кредитування ані договором, ані законом не передбачено. Крім того, суди не встановили, чи є чинною порука.
 
Біляївський районний суд Одеської області рішенням від 22 березня 2022 року                      в задоволенні позову відмовив.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване недотриманням банком позовної давності за вимогами, пред`явленими до боржника, та припиненням поруки поручителя, що пов`язано, зокрема, із закінченням строку її чинності за кожним періодичним платежем за кредитним договором. 
 
Одеський апеляційний суд постановою від 06 липня 2023 року апеляційну скаргу АТ «УКРСИББАНК» залишив без задоволення, а рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 березня 2022 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що банк звернувся до суду                       з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором поза межами шестимісячного строку пред`явлення такої вимоги.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги,  її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 22 серпня 2023 року,                       АТ «УКРСИББАНК» просить скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 березня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 06 липня 2023 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі                 № 263/5853/13, від 20 липня 2022 року у справі № 333/1368/15, від 21 вересня 2022 року у справі № 206/3009/15, від 13 червня 2018 року у справі                              № 408/8040/12, від 16 серпня   2019 року у справі № 754/882/15, від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14, від 23 грудня 2020 року у справі                                № 757/28231/13, від 13 липня 2022 року у справі  № 201/7705/19; суд не дослідив зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
На обґрунтування вимог касаційної скарги банк зазначає про порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Суд першої інстанції у рішенні зазначив, що саме вимога від 03 вересня  2012 року про дострокове повернення кредиту встановила термін погашення боргу та відлік позовної давності, при цьому позовну давність суд першої інстанції відрахував від дати останнього платежу -                      28 жовтня 2011 року. Водночас апеляційний суд взагалі не зробив висновку про початок та закінчення позовної давності, а зазначив про правильність висновків районного суду в частині відмови в задоволенні вимог, пред`явлених до поручителя.
Оскаржувані рішення судів не містять висновків щодо дати настання строку виконання основного зобов`язання, а отже, і дати початку перебігу позовної давності та строку на пред`явлення вимог до поручителя. 
Рішення апеляційного суду взагалі не містить оцінки щодо заявлених позовних вимог  банку про стягнення заборгованості з позичальника ОСОБА_1 .
Відсутність у матеріалах справи оригіналу вимоги банку від 03 вересня                  2012 року як доказу, на якому ґрунтуються рішення судів у цій справі, та ненадання її на вимогу суду ставить під сумнім її існування. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження дати одержання позичальником такої вимоги, а ОСОБА_1 у своїх заявах не зазначає, коли саме вона отримала вимогу від 03 вересня 2012 року № 31-33/41869.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
 
13 вересня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
17 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір                                   № 11078993000, відповідно до умов якого їй надано кредит у розмірі                           150 000,00 дол. США, зі строком погашення до 17 листопада 2021 року, зі сплатою 10,30 % річних.
На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за зазначеним кредитним договором між ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2                           17 листопада 2006 року укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов`язався солідарно відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань за кредитним договором.
Пунктами 1.3, 1.4 договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, у тому числі, за повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені і інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору, відповідальність поручителя і боржника є солідарною.
Додатковою угодою від 31 січня 2009 року строк кінцевого повернення кредиту змінено до 17 листопада 2031 року.
Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши ОСОБА_1 кредит у розмірі 150 000,00 дол. США. Проте у встановлені кредитним договором строки відповідачі своїх зобов`язань не виконують - не погашають кредиту, що призвело до виникнення перед банком заборгованості.
Станом на 21 червня 2016 року заборгованість становить 188 242,06 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 4 688 900,01 грн, із яких 125 483,50 дол. США - кредитна заборгованість, 62 758,56 дол. США - заборгованість за процентами,             112 259,60 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом,             640 390,27 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом, та 752 649,87 грн.
Пунктом 11.1 договору кредиту сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у пунктах 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору, та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати отримання одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день із дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи в разі неотримання позичальником вказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів із дати направлення повідомлення (вимоги) банку вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день із дати відправлення позичальником повідомлення про дострокове повернення кредиту банку. Отже, сторони                       у договорі встановили порядок зміни строку виконання зобов`язання у разі прострочення повернення кредиту.
03 вересня 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» направило ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах,  викладеного  у  постанові  Верховного  Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                 у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм                        права  в   межах   касаційної   скарги,   дійшов   висновку,   що   касаційна   скарга  підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 553, частинами першою та другою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
 
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами                               (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті  1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця                           в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції на час укладення договору поруки) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
 
Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
 
Постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням: встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (підпункти а), в) пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України).
 
Проте, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу та рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції в мотивувальній частині своєї постанови зазначив, що він частково погоджується з висновками суду першої інстанції, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Разом з тим постанова апеляційного суду не містить жодних мотивів щодо рішення суду першої інстанції в частині вимог, заявлених до боржника, та застосування районним судом позовної давності, а також обґрунтованості/необґрунтованості доводів апеляційної скарги банку в цій частині, про що банк зазначає у касаційній скарзі. 
 
Крім цього, вказуючи, що, направивши боржнику 03 вересня 2012 року вимогу про дострокове повернення кредиту, банк на підставі статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, суд апеляційної інстанції не спростував доводи банку про те, що жодної вимоги про дострокове повернення кредиту від 03 вересня 2012 року банк не направляв; не звернув уваги та не надав оцінки тому, що ОСОБА_1 не виконала ухвалу районного суду від 13 лютого 2020 року про витребування у неї оригіналу вимоги та не оцінив надану копію вимоги на предмет належності і допустимості її як доказу, адже саме по собі посилання ОСОБА_1 про неможливість надання витребуваного доказу з підстав передання його до адвокатського бюро з яким уклала договір, не є поважною причиною невиконання ухвали суду. Без встановлення фактичних обставин справи неможливо встановити дату зміни строку виконання кредитного договору, початок перебігу позовної давності та шестимісячний строк пред`явлення вимоги до поручителя; неможливо встановити чи має місце пропуск позовної давності з моменту зміни строку виконання основного зобов`язання, а не з дати останнього платежу, як зазначив суд першої інстанції, тобто вирішити спір по суті заявлених вимог 
 
Ураховуючи наведене, висновок апеляційного суду про залишення без змін рішення суду першої інстанції є передчасним.  
 
Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» задовольнити частково.
Постанову Одеського апеляційного суду від 06 липня 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                                      її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська 
Судді                                                                                                 А. Ю. Зайцев
                                                                                                            Є. В. Коротенко
                                                                                                            В. М. Коротун
                                                                                                            М. Ю. Тітов