ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 року 
м. Київ

cправа №  910/671/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:      Баранця О. М. - головуючого, Губенко Н. М., Кролевець О. А., 
за участю секретаря судового засідання Москалика О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Златобанк"
на рішення Господарського суду міста Києва 
у складі судді Павленко Є. В.
від 13 квітня 2023 року 
та постанову Північного апеляційного господарського суду 
у складі колегії суддів Шапрана В. В., Андрієнка В. В., Буравльова С. І., 
від 25 вересня 2023 року (повний текст складений 11 жовтня 2023 року)

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Златобанк"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,
про визнання недійсними рішень загальних зборів

за участю представників:
від позивача: не з`явилися 
від відповідача: Дороженко М. О.
від третьої особи: Ярошенко А. С.

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог.
У січні 2022 року Публічне акціонерне товариство "Златобанк" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" про визнання недійсними рішень загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика", оформлених протоколом № 01/11-2021 від 01 листопада 2021 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні рішення були прийняті на загальних зборах учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика", що відбулися з порушенням порядку їх скликання та проведення, а саме: позивач, як учасник цього товариства, не був належним чином повідомлений про скликання зборів, на загальних зборах був відсутній необхідний кворум, була порушена процедура проведення зборів, оскільки в порушення пункту 14.4. статті 14 статуту Товариства головою зборів була обрана особа, яка займає посаду тимчасово виконуючий обов`язки генерального директора товариства, та протокол зборів в порушення пункту 12.14. статті 12 статуту не містить підписів усіх присутніх на зборах учасників. Крім того, за твердженням позивача спірне рішення з питання другого порядку денного загальних зборів про збільшення статутного капіталу товариства суперечить частині першій статті 16 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», оскільки інші учасники не внесли своїх вкладів до статутного капіталу товариства у повному обсязі. 
Господарський суд міста Києва ухвалою від 28 листопада 2022 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 910/671/22.
2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
Господарський суд міста Києва рішенням від 14 грудня 2017 року у справі №  910/22529/15, що набрало законної сили 02 березня 2018року, задовольнив позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Златобанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Біпродукт", Компанії Tactical Business LLP та Компанії Clifford Aliance LP та звернув стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності за позивачем на частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" у розмірі 500  000,00 грн, що складає 25% статутного капіталу.
Отже, Публічне акціонерне товариство "Златобанк" станом на 01 листопада 2021 року було учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" та володіло часткою у статутному капіталі цього товариства у розмірі 500  000,00 грн, що складає 25% статутного капіталу.
01 листопада 2021 року відбулися загальні збори учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика", результати яких оформлені протоколом № 01/11-2021 від 01 листопада 2021 року.
Відповідно до змісту протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" учасниками Товариства є:
- Публічне акціонерне товариство "Златобанк" з часткою у статутному капіталі Товариства у розмірі 500  000,00 грн (25 % статутного капіталу);
- Компанія Tactical Business LLP з часткою у статутному капіталі Товариства у розмірі 900  000,00 грн (45 % статутного капіталу);
- Компанія Clifford Alliance LP з часткою у статутному капіталі Товариства у розмірі 600  000,00 грн (30 % статутного капіталу).
На загальних зборах учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" були присутні представники Компанії Tactical Business LLP та Компанії Clifford Alliance LP, що сукупно володіють 75% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика". Публічне акціонерне товариство "Златобанк" було відсутнє на загальних зборах учасників. Запрошеними особами були тимчасово виконуючий обов`язки генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" ОСОБА_1 та громадянин України ОСОБА_2 .
На порядок денний загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" були винесені п`ять питань:
1) про обрання голови та секретаря загальних зборів учасників;
2) про збільшення статутного капіталу;
3) про припинення повноважень (звільнення з посади) тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора товариства;
4) про призначення на посаду генерального директора товариства;
5) про виключення Публічного акціонерного товариства "Златобанк" зі складу учасників Товариства.
За результатами голосування з питань порядку денного загальні збори учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" прийняли такі рішенні:
1) по першому питанню: обрали головою зборів учасників товариства   ОСОБА_1 , а секретарем зборів - ОСОБА_2 ;
2) по другому питанню вирішили:
- збільшити статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" на 500  000,00 грн шляхом внесення учасниками додаткових вкладів у грошовій формі пропорційно до існуючого розподілу часток; 
- затвердити запланований розмір статутного капіталу Товариства у розмірі 2  500  000,00 грн; 
- встановити строк на внесення додаткових вкладів: впродовж 30 календарних днів з дати ухвалення даного рішення, тобто до 01 грудня 2021 року;
- визначити, що треті особи та учасники Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" мають право вносити додаткові вклади впродовж 10 календарних днів після спливу строку для внесення додаткових вкладів учасниками, які мають намір реалізувати своє переважне право;
- провести загальні збори учасників 14 грудня 2021 року з метою прийняття рішень в порядку частини дев`ятої статті 18 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та внесення змін до статуту товариства за наявності підстав;
3) по третьому питанню: вирішили припинити повноваження (звільнити з посади) тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора      ОСОБА_1 ;
4) по четвертому питанню: вирішили призначити на посаду генерального директора ОСОБА_2 ;
5) по п`ятому питанню щодо виключення Публічного акціонерного товариства "Златобанк" зі складу учасників Товариства вирішили відкласти вирішення цього питання на наступні загальні збори учасників, заплановані на 14 грудня 2021 року.
У січні 2022 року Публічне акціонерне товариство "Златобанк" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" про визнання недійсними рішень загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика", оформлених протоколом № 01/11-2021 від 01 листопада 2021 року, посилаючись на те, що спірні рішення були прийняті на загальних зборах, що відбулися з порушенням порядку їх скликання та проведення, за відсутності визначеного статутом Товариства кворуму, а також суперечать положенням чинного законодавства та статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика".
3. Короткий зміст оскаржуваних рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду, мотиви їх ухвалення.
Господарський суд міста Києва рішенням від 13 квітня 2023 року у справі №  910/671/22, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25 вересня 2023 року, позов задовольнив частково: визнав недійсними рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика", оформлені протоколом № 01/11-2021 від 01 листопада 2021 року, в частині третього, четвертого та п`ятого питань порядку денного зборів, а саме: про припинення повноважень (звільнення з посади) тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора товариства; про призначення на посаду генерального директора товариства; про виключення Публічного акціонерного товариства "Златобанк" зі складу учасників товариства. У задоволенні решти позовних вимог відмовив. Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" на користь Публічного акціонерного товариства "Златобанк" 1  488,60 грн судового збору.
Задовольняючі позовні вимоги частково (про визнання недійсними рішень загальних зборів з третього, четвертого та п`ятого питань порядку денного зборів) суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач був належним чином та у визначений статутом і законом строк повідомлений про скликання на 01 листопада 2021 року загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика", проте, в порушення частини дев`ятої статті 32 та пункту 12.9. статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" був несвоєчасно повідомлений про внесення змін до порядку денного загальних зборів, зокрема не був повідомлений про внесення до порядку денного додаткових питань щодо зміни генерального директора товариства та про виключення позивача зі складу учасників товариства.
Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсними рішень загальних зборів з першого та другого питань порядку денного про обрання голови та секретаря зборів та про збільшення статутного капіталу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що:
- позивач не надав жодного доказу, який би свідчив про невнесення учасниками Товариства до статутного капіталу Товариства своїх вкладів у повному обсязі, а клопотання про витребування доказів позивач подав до суду з пропуском встановленого частинами другою та третьою статті 80 Господарського процесуального кодексу України строку. Крім того, подане позивачем зазначене клопотання не відповідало вимогам частини другої статті 81 Господарського процесуального кодексу України, оскільки позивач не обґрунтував неможливості самостійного отримання доказів, що ним витребовуються;
- спірні рішення були прийняті достатньою кількістю голосів, визначеною статтею 34 Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», а положення статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" щодо кворуму зборів суперечать Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та не підлягають застосуванню;
- спірні рішення були прийняті з дотриманням процедури проведення зборів, передбаченої частиною дев`ятою статті 39 Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», в якій відсутні обмеження на обрання директора товариства головою загальних зборів, а обмеження, передбачене пунктом 14.4. статті 14 статуту товариства, суперечить вимогам зазначеної норми закону та не підлягає застосуванню;
- доводи позивача про невідповідність протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" № 01/11-2021 від 01 листопада 2021 року положенням пункту 12.14. статуту товариства є необґрунтованими, оскільки в силу положень частини четвертої статті 33 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», що є імперативними, підписання протоколу іншими учасниками товариства не є обов`язковим.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі позивач - Публічне акціонерне товариство «Златобанк» просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13 квітня 2023 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25 вересня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.
Як на підстави касаційного оскарження судових рішень скаржник послався на пункти 1, 2, 3 та 4 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про те, що суди попередніх інстанцій:
1) не врахували висновки Верховного Суду:
- щодо застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» стосовно необхідності застосування норм зазначеного закону та положень статуту товариства, що не суперечать цьому закону, у разі, якщо товариство через рік після набрання чинності цим законом не привело статут у відповідність до закону, викладені у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі №  922/1122/21, та дійшли помилкового висновку про те, що пункт 12.14. та 14.4. статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" суперечать Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»;
- щодо підстав недійсності рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства, згідно з якими порушення установчих документів при скликанні та проведенні загальних зборів товариства є однією з таких підстав, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі №  923/876/16 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2019 року у справі № 922/705/18;
- щодо застосування частин першої, другої статті 52, частини четвертої статті 58 Закону України "Про господарські товариства" стосовно того, що для визначення кворуму загальних зборів має значення розмір лише реально внесених учасниками товариства часток у статутний капітал, викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 916/220/18, а також не врахували висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні № 1-рп/2013 від 05 лютого 2013 року.
Крім того, скаржник, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, зазначає про те, що якщо суд дійде висновку про неподібність правовідносин у справах, на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду в яких послався скаржник, правовідносинам у цій справі, то підставою касаційного оскарження слід вважати пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України - відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;  
2) неправильно застосували статтю 34 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», врахували висновки Верховного Суду щодо застосування цієї норми права, викладені у постанові від 16 лютого 2022 року у справі №  922/1122/21, однак, наявні підстави для відступу від зазначеного висновку шляхом його конкретизації.
За твердженням скаржника Верховний Суд у зазначеній постанові дійшов висновку про те, що Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» не містить регулювання кворуму загальних зборів та норми, яка передбачає можливість визначати в статуті кворум загальних зборів в залежності від кількості присутніх на зборах учасників товариства. Натомість закон встановлює, що рішення приймаються загальними зборами в залежності від кількості голосів учасників товариства, які мають право голосу з відповідних питань, необхідних для прийняття рішень, незалежно від кількості присутніх. 
В обґрунтування необхідності відступу від зазначених висновків Верховного Суду, скаржник зазначив про те, що Верховний Суд у постанові від 16 лютого 2022 року у справі №  922/1122/21 безпідставно застосував фразу «незалежно від кількості присутніх», яка в законі відсутня, а також дійшов помилкового висновку про те, що статут товариства, що містить положення про кворум загальних зборів в залежності від кількості присутніх на зборах учасників товариства, суперечить Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», оскільки в цьому законі відсутня пряма заборона на визначення в статуті господарського товариства кворуму загальних зборів, а відсутність в законі певних положень (зокрема щодо кворуму загальних зборів) не означає, що встановлення таких положень у статуті товариства суперечить закону. З огляду на викладене положення статуту господарського товариства, що визначають правомочність зборів в залежності від кількості присутніх на зборах учасників товариства, не суперечать зазначеному закону, а доповнюють вимоги цього закону, встановлюють додаткові вимоги з управління товариством, які учасники з огляду на принцип свободи врегулювання цивільних правовідносин мають право встановити самостійно на власний розсуд, ці положення статуту регулюють правовідносини, не врегульовані законом та за відсутності прямої заборони закону такі положення статуту підлягають застосуванню.
Скаржник вважає за необхідне уточнити висновки Верховного Суду шляхом конкретизації поняття «суперечність закону» в контексті можливості регулювання певних правовідносин між учасниками товариства положеннями статуту та виключення з правового висновку положень про суперечність положень статуту щодо встановлення кворуму вимогам закону. За твердженням скаржника під суперечністю розуміється регулювання одних і тих самих правовідносин по-різному положеннями закону та статуту, та пряма невідповідність правового регулювання положеннями статуту нормам Закону. Встановлення статутом додаткових положень щодо врегулювання правовідносин між учасниками товариства, якщо це прямо не заборонено законом та не суперечить йому, може мати місце. Зокрема Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» не забороняє встановлення статутом товариства вимог щодо кворуму - вимог щодо легітимності загальних зборів в залежності від кількості присутніх на них учасників. В іншому випадку роль статуту, як форми установчого договору між учасниками товариства, нівелюється;
3) порушили статті 2, 13, 81 та 177 Господарського процесуального кодексу України, необґрунтовано та з формальних підстав відхилили клопотання позивача про витребування доказів, внаслідок чого не були встановлені обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
Відповідач - Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" у відзиві на касаційну скаргу просить відмовити позивачу у задоволенні касаційної скарги, а рішення Господарського суду міста Києва від 13 квітня 2023 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13 вересня 2022 року залишити в силі, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені на підставі повного та всебічного дослідження обставин справи, з правильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, а доводи касаційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, не спростовують правильні висновки судів попередніх інстанцій та зводяться на переоцінки доказів.
Третя особа відзив на касаційну скаргу не надала.
6. Розгляд клопотань.
14 грудня 2023 року до початку судового засідання з розгляду справи №  910/671/22 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду через систему «Електронний суд» від представниці позивача адвоката   Коваль Л. Л. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якому заявниця просить відкласти розгляд справи № 910/671/22 на іншу дату, посилаючись на неможливість взяти участь в судовому засіданні з розгляду справи № 910/671/22 у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікарняному.
Відповідно до частини першої статті 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:
1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;
2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;
3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;
4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.
Розглянувши у судовому засіданні 14 грудня 2023 року клопотання представниці позивача про відкладення розгляду справи № 910/671/22, Верховний Суд відмовляє у задоволенні цього клопотання з огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, визначених у частині другій статті 202 Господарського процесуального кодексу України. При цьому Верховний Суд зазначає про те, що позивач був належним чином повідомлений про дату, час і місце призначеного на 14 грудня 2023 року засідання суду касаційної інстанції у цій справі, процесуальний закон не містить положень щодо обов`язкового здійснення касаційного розгляду за участю представників учасників справи, участь учасників справи та / або їх представників у судовому засіданні судом касаційної інстанції у цій справі обов`язковою не визнавалася, матеріали справи є достатніми для перевірки правильності застосування та дотримання судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.
Крім того, наведені представницею позивача в обґрунтування цього клопотання доводи про неможливість її участі в судовому засіданні касаційного господарського суду у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікарняному є безпідставними та не є підставою для відкладення розгляду справи та оголошення перерви в судовому засіданні. 
За змістом статті 56 Господарського процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто або через представника. Особиста участь особи у справі не позбавляє її права мати в цій справі представника. При цьому кількість представників, яким надається право представляти особу у судовому процесі, законодавчо не обмежена. 
Отже, у разі неможливості представника учасника справи взяти участь у судовому засідання, такий учасник не позбавлений права взяти участь у судовому засіданні особисто чи призначити іншого представника.
При цьому, про обставини неможливості позивача особисто в особі його виконавчого органу чи осіб, які його замінюють, взяти участь у засіданні Верховного Суду у цій справі у клопотанні не зазначено, відповідні докази не надані. 
Крім того, відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. 
Також стаття 197 Господарського процесуального кодексу України передбачає право учасників справи брати участь в судовому процесі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Однак, ні представниця позивача адвокат Коваль Л. Л., ні позивач особисто в особі його виконавчого органу чи осіб, які його замінюють, в порядку самопредставництва правом на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів також не скористалися. 
Позиція Верховного Суду.
7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанцій.
Верховний Суд, обговоривши доводи позивача, наведені у касаційній скарзі, та доводи відповідача, наведені у відзиві на касаційну скаргу, дослідивши правильність застосування та дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з касаційної скарги рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів у цій справі оскаржуються позивачем в частині відмови у задоволенні його вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-логістичний комплекс «Арктика» про визнання недійсними рішень загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-логістичний комплекс «Арктика» з першого та другого питань порядку денного зборів, а саме: про обрання голови та секретаря зборів та про збільшення статутного капіталу товариства, оформлених протоколом № 01-11-2021 від 01 листопада 2021 року, з огляду на що суд касаційної інстанції відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядає оскаржувані судові рішення лише у цій частині, тобто у межах вимог касаційної скарги. 
Відповідно до статті 97 Цивільного кодексу України (тут і далі по тексту - в редакції, чинній станом на дату прийняття спірних рішень загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-логістичний комплекс «Арктика») управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.
17 червня 2018 року набув чинності Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», який визначає правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю, порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників (частина перша статті 1 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»).
Згідно з частиною першою статті 29 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (тут і далі по тексту - в редакції, чинній станом на дату прийняття спірних у цій справі рішень загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-логістичний комплекс «Арктика»), загальні збори учасників є вищим органом товариства.
Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства (частина перша статті 98 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини першої та пункту 3 частини другої статті 30 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства. До компетенції загальних зборів учасників належать, зокрема зміна розміру статутного капіталу товариства.
Як встановили суди попередніх інстанцій на загальних зборах учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика", що відбулися 01 листопада 2021 року, з першого та другого питань порядку денного були прийняті такі рішенні:
1) по першому питанню: обрали головою зборів учасників товариства   ОСОБА_1 , а секретарем зборів - ОСОБА_2 ;
2) по другому питанню: вирішили збільшити статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" на 500  000,00 грн шляхом внесення учасниками додаткових вкладів у грошовій формі пропорційно до існуючого розподілу часток; затвердити запланований розмір статутного капіталу Товариства у розмірі 2  500  000,00 грн; встановили строк на внесення додаткових вкладів: впродовж 30 календарних днів з дати ухвалення даного рішення, тобто до 01 грудня 2021 року; визначити, що треті особи та учасники Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" мають право вносити додаткові вклади впродовж 10 календарних днів після спливу строку для внесення додаткових вкладів учасниками, які мають намір реалізувати своє переважне право; провести загальні збори учасників 14 грудня 2021 року з метою прийняття рішень в порядку частини дев`ятої статті 18 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та внесення змін до статуту товариства за наявності підстав.
Публічне акціонерне товариство "Златобанк" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика", зокрема про визнання недійсними зазначених рішень загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика", оформлених протоколом № 01/11-2021 від 01 листопада 2021 року, посилаючись на те, що ці рішення були прийняті на загальних зборах, що відбулися з порушенням порядку їх скликання та проведення, за відсутності необхідного кворуму, а також суперечать положенням чинного законодавства та статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика".
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства можуть бути: 
- порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства; 
- позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах; 
- порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) товариства рішенням загальних зборів. 
Відповідно до частин першої - п`ятої статті 32 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» загальні збори учасників скликаються виконавчим органом товариства. Статутом товариства може бути визначений інший орган, уповноважений на скликання загальних зборів учасників. Виконавчий орган товариства скликає загальні збори учасників шляхом надсилання повідомлення про це кожному учаснику товариства та зобов`язаний повідомити учасників товариства не менше ніж за 30 днів до запланованої дати проведення загальних зборів учасників, якщо інший строк не встановлений статутом товариства. Повідомлення, передбачене частиною третьою цієї статті, надсилається поштовим відправленням з описом вкладення. Статутом товариства може бути встановлений інший спосіб повідомлення. У повідомленні про загальні збори учасників зазначаються дата, час, місце проведення, порядок денний. Якщо до порядку денного включено питання про внесення змін до статуту товариства, до повідомлення додається проект запропонованих змін.
Як встановили суди попередніх інстанцій в матеріалах справи міститься належним чином засвідчена копія повідомлення тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора відповідача від 28 вересня 2021 року про скликання на 01 листопада 2021 року загальних зборів товариства, яке адресоване Публічному акціонерному товариству "Златобанк". У повідомленні міститься уся необхідна інформація, передбачена частиною п`ятою статті 32 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»: дата, час, місце проведення, а також порядок денний, згідно з яким на вирішення зборів були винесені питання про обрання голови та секретаря загальних зборів учасників товариства; про збільшення розміру статутного капіталу відповідача за рахунок додаткових вкладів. Крім того, суди встановили, що зазначене повідомлення було надіслане позивачу у справі у встановлений законом строк, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями фіскального чеку, накладної та опису вкладення від 29 вересня 2021 року за № 0103330538728.
Встановивши ці обставини, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що позивач був належним чином та у визначений статутом і законом строк повідомлений Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" про скликання на 21 листопада 2021 року загальних зборів учасників Товариства та був ознайомлений з винесеними на збори першим та другим питаннями порядку денного про обрання голови і секретаря загальних зборів учасників товариства та про збільшення розміру статутного капіталу відповідача за рахунок додаткових вкладів.
Верховний Суд зазначає про те, що касаційна скарга не містить доводів щодо зазначених висновків судів попередніх інстанцій, з огляду на що, керуючись межами розгляду справи судом касаційної інстанції, визначеними статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, не надає оцінку зазначеним висновкам судів попередніх інстанцій.
Іншою підставою недійсності спірних рішень загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика", оформлених протоколом № 01-11-2021 від 01 листопада 2021 року, в частині першого та другого питань порядку денного, позивач визначив прийняття цих рішень за відсутності на зборах необхідного кворуму, визначеного пунктом 12.11. статуту Товариства.
Як уже зазначалося, 17 червня 2018 року набрав чинності Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю». Відповідно до пункту 3 глави VIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону протягом року з дня набрання чинності цим Законом положення статуту товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, що не відповідають цьому Закону, є чинними в частині, що відповідає законодавству станом на день набрання чинності цим Законом. Цей пункт не застосовується після внесення змін до статуту товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю.
Згідно з висновками Верховного Суду щодо застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», викладеними у постановах від 11 вересня 2019 року у справі №922/3010/18, від 10 червня 2020 року у справі № 922/2200/19, від 28 липня 2021 року у справі № 904/1112/20, від 16 лютого 2022 року у справі № 922/1122/21, пункт 3 глави VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» встановлює річний строк, протягом якого застосовуються положення статуту товариства, навіть якщо вони не відповідають вказаному Закону, за умови, що вони відповідають законодавству станом на день набрання чинності Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю». Наведену норму необхідно тлумачити так, що протягом року з дня набрання чинності Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» товариства можуть здійснювати свою діяльність на підставі положень статуту в редакції, яка діє на момент набрання чинності цим Законом, за умови, що положення такого статуту відповідають чинному на той момент законодавству, зокрема, Закону України «Про господарські товариства». Якщо протягом "перехідного періоду" (одного року з дня набрання чинності законом) товариство вносить зміни до статуту, така редакція статуту товариства після внесення змін повинна відповідати Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю». Якщо товариство не внесе відповідні зміни до статуту через рік після набрання чинності Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», то у такому разі положення статуту, які не відповідають цьому Закону, не застосовуються. Натомість учасники товариства повинні керуватися нормами Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю». 
Після закінчення зазначеного річного строку такий пріоритет статуту над Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» автоматично припиняється і положення статутів, які не відповідають вказаному Закону, не застосовуються. Натомість застосовуються норми Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю». 
З огляду на викладене оскільки Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» набрав чинності 17 червня 2018 року, то відповідні зміни до статуту товариств з обмеженою та додатковою відповідальністю мали бути внесені у строк до 17 червня 2019 року.
Як встановили суди попередніх інстанцій, станом на 01 листопада 2021 року - дату прийняття загальними зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" спірних у цій справі рішень в частині першого та другого питань порядку денного у Товаристві діяв статут, затверджений рішенням загальних зборів учасників, оформлених протоколом № 16-09-28/1 від 28 вересня 2016 року. Зміни до зазначеного статуту для приведення його у відповідність до Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» не вносилися, нова редакція статуту не приймалася і не затверджувалася.
Встановивши ці обставини, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що з 17 червня 2019 року положення статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика", які не відповідають Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», не застосовуються, а учасники товариства повинні керуватися нормами Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та положеннями статуту, що йому не суперечать.
Згідно з пунктом. 12.11. статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" якщо іншого не буде передбачено законодавством України, збори учасників визначаються повноважними, якщо на них присутні учасники (їх представники), які в сукупності володіють більш ніж 80% голосів від загальної кількості голосів учасників товариства.
За висновком судів попередніх інстанцій положення пункту 12.11. статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" суперечать Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», оскільки стосуються кворуму загальних зборів, який не передбачений Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», з огляду на що цей пункт статуту не підлягає застосуванню при визначенні повноважного складу загальних зборів учасників відповідача, а доводи позивача про прийняття спірних рішень за відсутності кворуму є необґрунтованими та суперечать положенням закону.
Верховний Суд погоджується із зазначеним висновком та зазначає про те, що цей висновок був зроблений судами з правильним застосуванням норм матеріального права, з урахуванням висновків Верховного Суду щодо застосування норм Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» з огляду на таке.
Аналіз Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» свідчить про те, що в цьому законі, на відміну від положень Закону України «Про господарські товариства», що втратив чинність, відсутнє таке поняття, як повноважність загальних зборів учасників. Закон не містить положень про кворум учасників на загальних зборах товариства - найменшої кількості учасників зборів, необхідної для визнання таких зборів правомочними приймати рішення з питань порядку денного, не містить норми, яка передбачає можливість визначати в статуті відсоток голосів учасників, за умови присутності яких загальні збори учасників вважаються повноважними.
Подібний висновок Верховного Суду, зроблений за результатом аналізу положень Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», міститься у постанові від 16 лютого 2022 року у справі №  922/1122/21.
Натомість Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», зокрема стаття 34 закону, на відміну від положень Закону України «Про господарські товариства», що втратив чинність, основоположним для прийняття загальними зборами учасників рішень визначає не повноважність (кворум) зборів, а кількість голосів, необхідну для прийняття зборами рішення в залежності від змісту рішення.
Відповідно до статті 34 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» рішення загальних зборів учасників приймаються відкритим голосуванням, якщо інше не передбачено статутом товариства. 
Рішення з питань, передбачених пунктами 2, 3, 13 частини другої статті 30 цього Закону, приймаються трьома чвертями голосів усіх учасників товариства, які мають право голосу з відповідних питань. 
Рішення загальних зборів учасників з питань, передбачених пунктами 4, 5, 9, 10 частини другої статті 30 цього Закону, приймаються одностайно всіма учасниками товариства, які мають право голосу з відповідних питань.
Рішення загальних зборів учасників з усіх інших питань приймаються більшістю голосів усіх учасників товариства, які мають право голосу з відповідних питань.
Статутом товариства може встановлюватися інша кількість голосів учасників товариства (але не менше, ніж більшість голосів), необхідна для прийняття рішень з питань порядку денного загальних зборів учасників, крім рішень, які відповідно до цього Закону приймаються одностайно. Відповідні положення можуть бути внесені до статуту, змінені або виключені з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.
Слід зазначити, що кворум загальних зборів та загальна кількість голосів учасників, необхідна для прийняття рішення, не є тотожними поняттями. Кворум - встановлена законом, статутом юридичної особи або регламентом найменша кількість учасників зборів (засідання), необхідна для визнання зборів правомочними ухвалювати рішення з питань порядку денного. Кворум є завжди безпосередньо пов`язаним з присутністю учасників (членів) на зборах. Натомість така категорія, як кількість голосів, необхідна для прийняття рішення, не завжди пов`язана з присутністю на зборах. Зокрема визначена у статті 34 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» кількість голосів учасників, необхідна для прийняття тих, чи інших рішень, не залежить від присутності учасників на зборах, а визначається з голосів усіх учасників товариства, які мають право голосу з відповідних питань. 
З огляду на викладене суд касаційної інстанції не бере до уваги доводи позивача, викладені в касаційній скарзі, про те, що Верховний Суд у постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 922/1122/21 при формуванні висновку щодо застосування статті 34 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» безпідставно застосував фразу «незалежно від кількості присутніх», яка в законі відсутня. Застосування Верховним Судом цієї фрази при формуванні правового висновку є тлумаченням, роз`ясненням правової норми та не змінило суті самої норми.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 16 лютого 2022 року у справі №  922/1122/21 дійшов висновку про те, що положення статуту товариства з обмеженою відповідальністю, що стосуються кворуму загальних зборів учасників, суперечать статті 34 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» і не підлягають застосуванню при визначення повноважності загальних зборів. 
Верховний Суд не вбачає підстав для відступу від зазначених висновків, оскільки, як уже зазначалося вище по тексту цієї постанови, Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» не передбачає в процесі дотримання порядку прийняття рішень загальними зборами необхідності досягнення кворуму загальних зборів, а за змістом статті 34 закону основним критерієм для прийняття загальними зборами рішень є кількість голосів, необхідна для прийняття зборами рішення в залежності від змісту рішення. Тобто за Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» необхідності досягнення кворуму загальних зборів не є обов`язковою. 
Відповідно до частин першої та другої статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Встановлення товариству вимог щодо забезпечення кворуму на загальних зборах учасників за наявності на цих зборах учасників, які володіють кількістю голосів, необхідною для прийняття рішень з питань порядку денного, що встановлено статтею 34 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», суперечить вимогам статті 14 Цивільного кодексу України, згідно з якою особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
З огляду на викладене Верховний Суд не вбачає підстав для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 922/1122/21, та зазначає про необґрунтованість наведеної скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень у цій справі, передбаченої пунктом 2 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
14 грудня 2023 року до початку судового засідання з розгляду справи №  910/671/22 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду через систему «Електронний суд» від представниці позивача адвоката Коваль Л. Л. надійшло клопотання про передачу справи №  910/671/22 на розгляд палати, до складу якої входить колегія суддів, яке обґрунтоване тим, що питання необхідності відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 лютого 2022 року у справі №  922/1122/21, як підстава касаційного оскарження судових рішень у цій справі, визначена позивачем у касаційній скарзі, підлягає відповідно до частини першої статті 302 Господарського процесуального кодексу України передачі на вирішення палати, до якої входить колегія суддів, яка розглядає справу.
Відповідно до частини першої статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати.
З огляду на те, що колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 922/1122/21, та про необґрунтованість наведеної скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень у цій справі, передбаченої пунктом 2 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, клопотання позивача про передачу справи №  910/671/22 на розгляд палати, до складу якої входить колегія суддів, не підлягає задоволенню.
Верховний Суд погоджується з судами попередніх інстанцій про те, що учасники Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" при проведенні загальних зборів, що відбулися 01 листопада 2021 року, мали керуватись саме положеннями статті 34 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», а не пунктом 12.11. статуту Товариства, що суперечить вимогам статті 34 вказаного Закону, оскільки загальні збори відбулись після закінчення річного перехідного періоду, встановленого пунктом 3 глави VIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».
Суди попередніх інстанцій, встановивши, що 01 листопада 2021 року на загальних зборах учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" були присутні два учасника Товариства, які разом володіють 75 % статутного капіталу Товариства, і ця кількість голосів від загальної кількості усіх учасників Товариства відповідно до частин другої та четвертої статті 34 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» була достатньою для прийняття рішень з питань першого та другого порядку денного загальних зборів, які позивач просить визнати недійсними, дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсними цих рішень загальних зборів з підстав відсутності кворуму на зборах, встановленого пунктом 12.11. статуту Товариства.
При цьому, відповідність пункту 12.11. статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" Закону України «Про господарські товариства» не свідчить про можливість його застосування до спірних правовідносин, оскільки збори були проведені після спливу річного строку з моменту набрання чинності зазначеним Законом, тобто в період, коли пріоритет статуту Товариства, навіть якщо його положення відповідали Закону України «Про господарські товариства», втрачає свою силу і застосуванню підлягають саме положення Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».
З огляду на викладене доводи скаржника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій статті 34 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» не знайшли свого підтвердження та є необґрунтованими.
Верховний Суд не бере до уваги посилання позивача у касаційній скарзі на те, що статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" не є сформованим, а учасники товариства, які брали участь у прийнятті спірних рішень, не внесли свої вклади у повному обсязі з огляду на таке.
Одним з принципів господарського судочинства є принцип змагальності сторін, положення щодо якого містяться у статті 13 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до частин першої та третьої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібні висновки Верховного Суду викладені у постановах від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 07 липня 2023 року у справі №  910/11424/15 та інших.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частини перша та друга статті 73 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з частинами першою, другою, восьмою статті 80 Господарського процесуального кодексу України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Як встановили суди попередніх інстанцій, позивач, звертаючись до суду, як учасник товариства з обмеженою відповідальністю, з позовом про визнання недійсними рішень загальних зборів, послався, зокрема, на обставини невнесення іншими учасниками товариства своїх вкладів. Однак, позивач не надав суду разом з позовною заявою доказів на підтвердження своїх доводів щодо відсутності факту внесення іншими учасниками товариства своїх вкладів у повному обсязі, тобто не надав доказів невнесення учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика", які брали участь у прийнятті спірних рішень, своїх вкладів до статутного капіталу Товариства у повному обсязі та не навів у позовній заяві обґрунтування неможливість їх подання з причин, що не залежали від нього.
Згідно з частиною першою статті 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті цього кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Суди попередніх інстанцій встановили, що клопотання про витребування доказів, зокрема і доказів на підтвердження внесення усіма учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-логістичний комплекс «Арктика» вкладів до статутного капіталу Товариства, позивач разом із позовною заявою не надав. Натомість, позивач подав таке клопотання до місцевого господарського суду вперше 22 грудня 2022 року та вдруге 23 лютого 2023 року під час підготовчого засідання, тобто з пропуском встановленого законом строку на подання такого клопотання та не обґрунтував неможливості його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від нього, з огляду на що місцевий господарський суд правильно та обґрунтовано протокольними ухвалами від 02 лютого 2023 року та 23 лютого 2023 року залишив ці клопотання без задоволення відповідно до частини першої статті 81 Господарського процесуального кодексу України    (1-й том справи, а. с. 206 -208, 242 - 246).
Доводи позивача про те, що місцевий господарський суд у підготовчому засіданні у цій справі не розглянув клопотання позивача про витребування доказів та не вирішив питання, порушені у клопотанні, є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи протоколом судового засідання від 02 лютого 2023 року та ухвалою Господарського суду міста Києва від 02 лютого 2023 року (1-й том справи, а. с. 206 -208, 212, 213), в яких міститься інформація про розгляд судом зазначеного клопотання.
З огляду на викладене доводи скаржника про безпідставне відхилення місцевим господарським садом його клопотання про витребування доказів є необгрунтованими. Верховний Суд не вбачає порушень норм процесуального в діях місцевого господарського суду щодо залишення без задоволення клопотання позивача про витребування доказів. При цьому, посилання скаржника на те, що суд залишив ці клопотання без задоволення з формальних підстав є необґрунтованими, оскільки частина перша статті 81 Господарського процесуального кодексу України імперативно передбачає застосування судом наслідків у вигляді залишення клопотання про витребування доказів без задоволення у разі подання такого клопотання з пропуском встановленого законом строку та без обґрунтування заявником неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від нього, і застосування судом таких наслідків відповідно до частини першої статті 81 Господарського процесуального кодексу України не може вважатися формальною підставою.
Крім того, як встановив суд апеляційної інстанції, клопотання позивача про витребування доказів не відповідали вимогам пунктів 4, 5 частини другої статті 81 Господарського процесуального кодексу України, оскільки позивач не обґрунтував неможливість самостійного отримання витребовуваних доказів.
Відповідно до частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, в якій визначені межі розгляду справи судом касаційної інстанції, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд зазначає про те, що доводи скаржника про те, що статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" не є сформованим, а учасники товариства, які брали участь у прийнятті спірних рішень, не внесли свої вклади у повному обсязі, фактично зводяться до встановлення обставин справи, оцінки доказів, наявних в матеріалах справи, що з огляду на визначені в статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не є компетенцією суду касаційної інстанції. При цьому, як вбачається з оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій дослідили зазначені доводи позивача та встановили, що позивач не довів обставин невнесення учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика", які брали участь у прийнятті спірних рішень, своїх вкладів до статутного капіталу Товариства у повному обсязі. За таких обставин посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Конституційного Суду України, викладених у рішенні         № 1-рп/2013 від 05 лютого 2013 року та висновків Верховного Суду, викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 916/220/18, стосовно того, що при вирішенні питання щодо достатньої кількості голосів учасників товариства для прийняття рішень на загальних зборів має значення розмір лише реально внесених учасниками товариства часток у статутний капітал, є безпідставними та не мають значення. 
Крім того, позивач у касаційній скарзі посилається на те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16 лютого 2022 року у справі №  922/1122/21, щодо застосування пункту 3 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», не врахували те, що у разі, якщо товариство через рік після набрання чинності цим законом не привело статут у відповідність до закону, учасники товариства повинні керуватися положеннями статуту товариства, що не суперечать цьому закону, У зв`язку з цим скаржник зазначає про те, що пункти 12.14. та 14.4. статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" не суперечать Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та підлягають застосуванню, однак суди помилково не застосували ці положення статуту.
Однак, Верховний Суд вважає зазначені доводи скаржника необґрунтованими, безпідставними та не бере їх до уваги.
Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій врахували висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16 лютого 2022 року у справі №  922/1122/21, зокрема і ті, що стосуються можливості застосування положень статуту товариства у разі, якщо вони не суперечать нормам Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», оскаржувані рішення та постанова містять посилання на зазначену постанову Верховного Суду. При цьому, суди попередніх інстанцій, дослідивши пункти 12.14. та 14.4. статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика", дійшли висновку про те, що ці положення статуту суперечать Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», зокрема частині четвертій статті 33 та частині дев`ятій статті 39 цього закону, з огляду на що ці положення статуту не підлягають застосуванню.
Посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16 лютого 2022 року у справі №  922/1122/21, та не врахували те, що пункти 12.14. та 14.4. статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" не суперечать Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», скаржник фактично намагається здійснити переоцінку досліджених та встановлених судами обставин справи, що з огляду на визначені в статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не є компетенцією суду касаційної інстанції.
Скаржник у своїх доводах посилається виключно на те, що пункти 12.14. та 14.4. статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" не суперечать Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», однак, не зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень, закріплених у частині четвертій статті 33 та частині дев`ятій статті 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» і не наводить підстав касаційного оскарження судових рішень щодо порушення цих норм матеріального права.
Посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі №  923/876/16 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2019 року у справі № 922/705/18, про те, що порушення установчих документів при скликанні та проведенні загальних зборів є однією з підстав недійсності рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства, також є безпідставними, оскільки неврахування судами зазначених висновків Верховного Суду не призвело до неправильного застосування судами норм права. Суди попередніх інстанцій встановивши, що положення пунктів 12.11., 12.14. та 14.4. статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" суперечать Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» дійшли висновку про те, що ці положення статуту відповідача не підлягають застосуванню і такі висновки судів не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі №  923/876/16 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2019 року у справі № 922/705/18, на які послався скаржник, а навпаки повністю узгоджуються з цими висновками.
Доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі №  923/876/16 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2019 року у справі № 922/705/18, також фактично зводяться до встановлення обставин справи, оцінки доказів, наявних в матеріалах справи, що з огляду на визначені в статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не є компетенцією суду касаційної інстанції.
З огляду на викладене Верховний Суд зазначає про необґрунтованість доводів, наведених скаржником в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Крім того, підставою касаційного провадження судових рішень у цій справі позивач також визначив пункт 3 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Відповідно до пункту п`ятого частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України у разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 287 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
З огляду на зміст наведених вище вимог процесуального закону при касаційному оскарженні судових рішень, зокрема з підстави, передбаченої пунктом 3 абзацу 1 частини другої статті 287 цього Кодексу, касаційна скарга має містити зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду про її застосування, із конкретизацією правовідносин, в яких цей висновок відсутній. Скаржник має чітко вказати, яку саме норму права суди першої та (або) апеляційної інстанцій порушили / застосували неправильно, а також обґрунтувати, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
Однак, скаржник, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, послався на те, що якщо Верховний Суд дійде висновку про неподібність правовідносин у справах, на висновки Верховного Суду в яких послався скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, до правовідносин у цій справі, що розглядається, то підставою касаційного оскарження слід вважати пункт 3 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України - відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.  
При цьому, скаржник, посилаючись на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не зазначив, яку саме норму права порушили / застосували неправильно суди першої та (або) апеляційної інстанцій, як мають бути застосовані до спірних правовідносин норми права, що були неправильно застосовані судами, не обґрунтував необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування цих норм для правильного вирішення спору у подібних правовідносинах. 
Наведене виключає можливість здійснення формування Верховним Судом висновків щодо застосування норм права, які не були визначені скаржником, що свідчить про необґрунтованість визначеної позивачем у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
8. Висновки за результатами розгляду касаційних скарг. 
Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Матеріали справи свідчать про те, що суди попередніх інстанцій у повному обсязі з`ясували обставини, на які сторони послалися як на підставу своїх вимог та заперечень, з дотриманням та правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права вирішили спір у справі.
Доводи позивача, наведені у касаційних скаргах, про неправильне застосування та порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваних рішення та постанови не знайшли свого підтвердження, а наведені ним підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачені пунктами 1, 2, 3 та 4 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, є необґрунтованими, з огляду на що Верховний Суд не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваних рішення Господарського суду міста Києва від 13 квітня 2023 року та постанови Північного апеляційного господарського суду від 25 вересня 2023 року у цій справі.
9. Судові витрати.
Зважаючи на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника. 
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Златобанк" залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13 квітня 2023 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25 вересня 2023 року у справі № 910/671/22 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                          О. Баранець 

Судді                                                                                                    Н. Губенко

                                                                                                    О. Кролевець