Дата документу 15.11.2023 Справа № 334/7625/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 334/7625/23 Головуючий в 1-й інстанції: Філіпова І.М.
Провадження № 22-ц/807/2118/23 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року                                                  м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Онищенка Е.А.
при секретарі: Книш С.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення факту смерті,
В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті його матері, громадянки України, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування заяви зазначав, що він є сином ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Маріуполь Донецької області.
У 2020 році його матір перенесла інсульт, внаслідок чого була уражена нервова система та втрачена здатність рухатися в цілому. Під час ракетної атаки 19.03.2022 року батьки заявника знаходилися вдома, в квартирі АДРЕСА_1 . Внаслідок влучання снаряду відбулося загоряння багатоквартирного будинку. Вогонь швидко поширювався, батько заявника, ОСОБА_3 , опинився в ізольованому вогнем приміщенні вітальні, паралізована мати перебувала у спальні. Через неможливість вибратися з квартири, батько заявника прийняв рішення рятуватись через вікно. На той момент сусіди допомагали евакуйовуватися та тримали простирадла для людей, що стрибали з вікон. Після отриманих травм після стрибка з вікна батько заявника помер на місці. Факт його смерті було встановлено у судовому порядку. Матір заявника, ОСОБА_2 , залишилися у палаючій квартирі, двері квартири були замкнені, жодна особа не могла проникнути та винести матір з приміщення, тому вона загинула.
Про смерть батьків заявнику повідомила по телефону сусідка з квартири №77 ОСОБА_4 , яка згодом виїхала з Маріуполя за кордон.
21.06.2023 року заявник звернувся до Запорізького районного управління поліції Національної поліції в Запорізькій області з заявою про вчинення кримінального правопорушення, яке внесено до ЄРДР за №12023082050001274.
Також, заявник звертався до Олександрівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою про реєстрацію факту смерті його матері, проте 12.08.2023 його заява залишена без виконання.
На підставі викладеного, заявник просив суд встановити факт смерті громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м. Щетин, Щетиської області, Польща, яка загинула ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Маріуполь Донецької області.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення факту смерті відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його заяву.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Проте, суд першої інстанції не прийняв до уваги копії письмових пояснень свідків, а також, посилаючись на недоведеність факту смерті матері не врахував той факт, що ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 , відтак окрім того, що вона була повністю паралізована, вона була особою похилого віку (на момент смерті їй було 76 років) і ті обставини, у яких вона опинилась (стан здоров`я, ізольована полум`ям квартира, не функціонування ДСНС, відсутність медичної допомоги) дають всі підстави вважати її загиблою.
Крім того, суд першої інстанції мав би надати оцінку реаліям сьогодення тих місць, де ведуться/велись бойові дії, і окупованих територій, де не функціонують підприємства, установи, організації, заклади освіти і охорони здоров`я, де люди в умовах постійного страху вимушені виживати без комунікацій, та мав уникнути надмірного формалізму при вирішенні справи.
До того ж, судом першої інстанції було проігноровано ту обставину, що можливість збору доказів смерті особи на окупованій території є обмеженою, у той час як встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України має істотне значення для реалізації цілої низки прав, зокрема, спадкових.
В рішенні суду першої інстанції було запропоновано звернутись до суду із заявою про оголошення матері померлою. Проте, судом не було враховано, що спадкоємці фізичної особи, яка оголошена померлою, не мають права відчужувати протягом п`яти років нерухоме майно, що перейшло до них у зв`язку з відкриттям спадщини. Нотаріус, який видав спадкоємцеві свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, накладає на нього заборону відчуження. Відтак, це суттєво зменшує обсяг прав заявника як спадкоємця.
Крім того, 02.10.2023 року ОСОБА_5 , брат заявника, який мешкає в м. Маріуполь, отримав лист від (мовою оригіналу): «Государственное бюджетное учреждение "Пожарно-сласательный отряд г. Мариуполь Министерства по делам гражданской оборони, чрезвычайным ситуациям и ликвидации последствий стихийных бедствий донецкой народной республики», яким було повідомлено, що 08.04.2022 року за адресою: АДРЕСА_3 , силами ГБУ ПСО м. Маріуполь МЧС ДНР було організовано поступ співробітникам КП «Ритуал» до 1 тіла, яке витягли та доставили до моргу. Відомостей щодо реєстрації та подальшого захоронення виявленого тіла за адресою: АДРЕСА_3 , немає.
Зазначає, що заява про встановлення факту смерті була подана до Ленінського районного суду м. Запоріжжя 01.09.2023 року, а вищезазначений лист було отримано ОСОБА_5 02.10.2023 року, тому заявник був позбавлений можливості надати суду першої інстанції зазначений доказ.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення факту смерті особи, суд першої інстанції виходив із того, що дослідивши надані заявником докази, неможливо достовірно встановити факт смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Маріуполь Донецької області. Вказані заявником обставини дають можливість обґрунтовано припускати загибель ОСОБА_2 у пожежі після ворожого обстрілу багатоквартирного будинку, проте такі висновки є підставою для оголошення особи померлою, а не встановлення факту її смерті.
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою.
Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлені Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженою наказом Міністерством охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545.
Відповідно до вказаної Інструкції лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результатів розтину.
Пунктом 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.
ЦПК України передбачає чотири процедури, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого органи ДРАЦСу можуть видати свідоцтво про смерть: встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); визнання фізичної особи померлою (статті 305 - 309 ЦПК України).
Відповідно до абзацу другого частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.
Справи про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду (частина друга статті 317 ЦПК України).
У заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів (частини перша - друга статті 318 ЦПК України).
Таким чином, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо особливостей провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи в умовах воєнного чи надзвичайного стану та на тимчасово окупованих територіях» розширено перелік територій, щодо яких поширюється дія статті 317 ЦПК. На сьогодні до них належать території, на яких введено воєнний чи надзвичайний стан, або тимчасово окуповані території України, визначені такими відповідно до законодавства.
Враховуючи, що Указом Президента України воєнний стан встановлено із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року на території України, цей спрощений порядок розширюється на встановлення юридичних фактів, що відбулись на всій території України (як мінімум до закінчення воєнного стану). Здебільшого такий спосіб стосується зони воєнних дій та тимчасово окупованих територій, оскільки на таких територіях не функціонують відповідні органи, які можуть зафіксувати факт смерті.
Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.
Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема, можуть бути: письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Частинами першою, другою статті 294 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.
З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.
Згідно з частиною 1 ст. 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
За частиною 3 статті 46 ЦК України фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала без вісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті.
Порядок оголошення фізичної особи померлою встановлюється ЦПК України (ч. 4 ст. 46 ЦК України).
Відповідно до змісту статті 305 ЦПК України, заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.
Згідно з частиною першою статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою: обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.
Громадянин може бути оголошений в судовому порядку померлим у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина. Оголошення фізичної особи померлою - це ствердження судовим рішенням припущення про смерть даної особи, тобто, констатація високого ступеня ймовірності смерті. Встановлення факту смерті особи можливо, якщо суд на підставі незаперечних доказів ствердить, тобто доведе обставини, які вірогідно свідчать про смерть особи у точно визначений час обставини, за яких настала смерть і факт неможливості реєстрації органом державної факту смерті. У цих справах суд визнає днем смерті громадянина, оголошеного померлим, день його гаданої смерті, якщо він пропав безвісті за обставин, які загрожували смертю або давали підстави припускати його загибель від певного нещасного випадку, а в інших випадках днем смерті вважається день набрання законної сили рішення суду про оголошення громадянина померлим.
Тобто, особливістю цієї категорії справ є те, що висновок суду про оголошення фізичної особи померлою ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи (правова презумпція).
Розглядаючи справу вказаної категорії, судам слід, окрім іншого, з`ясовувати, чи може відсутність особи умисною, тобто, чи не переховується вона від правоохоронних органів з метою уникнення юридичної відповідальності.
Схожий за змістом висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 226/3053/18 та від 07 липня 2021 року у справі № 390/1443/19.
Аналізуючи норми права, підставою для оголошення особи померлою є не факти, які напевне свідчать про її загибель, а обставини, що дають підставу припускати смерть такої особи.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 8).
Із копії паспорта  ОСОБА_2 вбачається, що вона була зареєстрована за адресою:  АДРЕСА_3 (а.с. 9-10). 
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя №334/5976/22 від 14.12.2022 року було встановлено факт смерті ОСОБА_3 (батька заявника), ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Маріуполь, Донецької області. На підставі вказаного рішення заявником було отримано свідоцтво про смерть Серія НОМЕР_1 (а.с. 17).
Згідно копії витягу з ЄРДР, 21.06.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області та повідомив, що 19.03.2022 року в квартирі АДРЕСА_1 , в результаті ворожого обстрілу військовими рф, після якого виникла пожежа у вказаному житловому будинку, внаслідок чого загинула його мати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 17 зв.).
Відповідно до копії заяви ОСОБА_5 до начальника бюро судово - медичної експертизи «донецької народної республіки» від 09.08.2022 року, він просить здійснити відбір його крові з метою проведення подальшого генетичного дослідження для встановлення спорідненості з його матір`ю ОСОБА_2 , яка загинула у АДРЕСА_3 , згоріла у квартирі, тіло було забрано МЧС у квітні 2022 року (а.с. 19).
Згідно копії листа №1023/32.11-30 від 12.08.2023 року начальника Олександрівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), вказаний орган залишив заяву ОСОБА_1 щодо державної реєстрації смерті ОСОБА_2 без виконання (а.с. 32).
В матеріалах справи також містяться копії письмових пояснень ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , копії фотографій згорілого будинку, роздруківки (скрін-шоти, знімки екрану) з соціальних мереж, веб-сайтів засобів масової інформації (а.с. 20, 21, 22-23, 24-25, 26, 27, 28, 29, 30, 31).
Крім того, з копії листа на ім`я ОСОБА_5 від 02.10.2023 року від (мовою оригіналу): «Государственное бюджетное учреждение "Пожарно-сласательный отряд г. Мариуполь Министерства по делам гражданской оборони, чрезвычайным ситуациям и ликвидации последствий стихийных бедствий донецкой народной республики», який прийнятий апеляційним судом до уваги у цій справі як доказ, передбачений ч. 3 ст. 367 ЦПК України, на виконання вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції вбачається, що 08.04.2022 року за адресою: АДРЕСА_3 , силами ГБУ ПСО м. Маріуполь МЧС ДНР було організовано поступ співробітникам КП «Ритуал» до 1 тіла, яке витягли та доставили до моргу. Відомостей щодо реєстрації та подальшого захоронення виявленого тіла за адресою: АДРЕСА_3 , немає.
За таких обставин факт смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Маріуполь Донецької області достовірно не встановлений, отже, суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для встановлення факту смерті останньої за наявними у справі письмовими доказами. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги копії письмових пояснень свідків не є підставою для скасування судового рішення, оскільки вказані пояснення не є належними та допустимими доказами на підтвердження обставин, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.
Посилання в апеляційній скарзі на стан здоров`я ОСОБА_2 , її вік, на обставини, у яких вона опинилась, на реалії місць, де ведуться/велись бойові дії, також достовірно не свідчать про смерть останньої ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Маріуполь Донецької області. Вказані доводи носять характер припущень, а згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не було враховано, що спадкоємці фізичної особи, яка оголошена померлою, не мають права відчужувати протягом п`яти років нерухоме майно, що перейшло до них у зв`язку з відкриттям спадщини, нотаріус, який видав спадкоємцеві свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, накладає на нього заборону відчуження, відтак, це суттєво зменшує обсяг прав заявника, як спадкоємця, не є підставою для скасування судового рішення.
Решта доказів та обставин, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2023 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 24 листопада 2023 року.

Головуючий Д.А. Трофимова
Судді: В.Ю. Бєлка 
Е.А. Онищенко