Дата документу 23.11.2023 Справа № 336/1775/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 336/1775/21 Головуючий у І інстанції: Щаслива О.В.
Провадження № 22-ц/807/1161/23                                  Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 листопада 2023 року         м. Запоріжжя
       Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого:         Полякова О.З.,
суддів: Кухаря С.В.,
        Крилової О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Тивоненка Данила Руслановича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2021 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, гарячого водопостачання,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2021 року Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, гарячого водопостачання.
В обґрунтування своїх вимог Концерн «МТМ» зазначав, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач за вказаною адресою за період з 01 жовтня 2016 року до 01 лютого 2021 року надав послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, вартість яких відповідачі не сплачували, у зв`язку з чим, сума накопиченої непогашеної заборгованості за вказаний період становить 38753,09 грн.
Посилаючись на вищенаведені обставини, Концерн «МТМ» просив суд стягнути солідарно з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на його користь суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 38753,09 грн та судові витрати у розмірі 2270 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2021 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Концерну «МТМ» в рахунок погашення заборгованості за послуги з централізованого опалення, гарячого водопостачання за період з 01 жовтня 2016 року до 01 лютого 2021 року в розмірі 38753,09 грн та 2270 грн судового збору. 
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням в частині стягнення з нього заборгованості,  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Тивоненка Д.Р. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись порушення судом першої інстанції норм процесуального права та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги, та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в цій частині. У разі задоволення позову щодо нього, просив застосувати позовну давність до позовних вимог про стягнення заборгованості за період з 01 жовтня 2016 року до 11 березня 2018 року. Також просив стягнути з позивача на його користь витрати на професійну правничу допомогу, яких він зазначав під час розгляду справи в апеляційному суді в сумі 20500 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не з`ясував точної кількості зареєстрованих у квартирі осіб, оскільки, крім відповідачів, там зареєстровані їх діти та онуки. Стверджує, що Концерн «МТМ» мав звертатися з позовом до кожного з них.
Вважає неправомірним розрахунок заборгованості, наданий позивачем на обґрунтування позовних вимог, оскільки він не містить інформації, за яким тарифом було здійснення такі нарахування. 
Крім того, за твердженням скаржника, вказаний розрахунок містить інформацію про зарахування до сплати коштів, стягнутих у примусовому порядку на виконання низки судових наказів про стягнення з нього заборгованості за вказаною адресою за період, що передує заявленому у позові.
Крім того, в тексті апеляційної скарги міститься клопотання про витребування у департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради довідку про кількість зареєстрованих осіб у квартирі АДРЕСА_2 , починаючи з 01.10.2016.
Колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні цього клопотання, адже воно не містить правового обґрунтування неможливості подання таких доказів самим скаржником.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У своїх письмових поясненнях Концерн «МТМ» заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2021 року – без змін.
Колегія суддів зауважує, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Тивоненка Д.Р. містить прохання про скасування судового рішення в частині стягнення заборгованості зі скаржника, проте з урахуванням того, що предметом розгляду справи, що переглядається, є солідарний обов`язок відповідачів зі сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги, неподільний на частини, апеляційний суд переглядає рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2021 року повністю.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості, оскільки відповідачі є споживачами послуг, що надає позивач, проте не сплачували їх вартість повною мірою.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 (а.с.10, 11). 
Згідно зі Статутом Концерну «МТМ», предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, її розподілення для обігріву житла і побутової потреби населення та на комунально-побутові потреби підприємств, організацій, установ і її збут, тобто Концерн «МТМ» є виконавцем послуг з централізованого опалення та підігріву гарячої води. 
Відповідно до особового рахунку № НОМЕР_1 , позивач у період з 01.10.2016 до 01.02.2021 надав відповідачам послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на загальну суму 60263,65 грн, проте відповідачі не здійснювали оплату цих послуг у повному обсязі, у зв`язку з чим, утворилась заборгованість на суму 38753,09 грн (а.с. 4, 5-6). 
Відповідно до ст. 68 ЖК України наймачі зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги.
Відповідно до ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», що діяв до 30 квітня 2019 року відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.
За вимогами  ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», що діє з 01 травня 2019 року, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 цього Закону комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги», що діяв до 30 квітня 2019 року та п. 5 ч. 2 ст. 7 «Про житлово-комунальні послуги», що діє з 01 травня 2019 року, споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Відповідно до абз. 6 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»  плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.
Згідно з ч. 1 ст. 16 цього Закону порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.
Згідно до п. 22 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Відповідно до ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. 
Пунктом 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року передбачено, що оплату послуг мають проводити всі зареєстровані у жилому приміщенні особи, крім випадків, коли вони тимчасово відсутні в ньому і подали письмову заяву та офіційний документ, що підтверджує відсутність.
Таким чином, позивач надавав послуги, що за своїм функціональним призначенням є комунальними послугами в розумінні положень ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (що діяв до 30 квітня 2019 року) та ст. 5 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (що діє з 01 травня 2019 року).
Крім того, відповідачі щомісяця отримували від позивача рахунки за надані послуги у звітному періоді (місяці), в яких також відображається структура наданих послуг та нарахування кожної їх складової. Тож, скаржник мав інформацію з приводу кількості наданих послуг, їх структури, вартості та наявної заборгованості, а також діючих на момент проведення розрахунків тарифів на відповідні послуги.
Упродовж спірного періоду він мав змогу звернутись до Концерну «МТМ» з проханням роз`яснити йому інформацію про перелік послуг, їх вартість та ін. У разі незгоди із вартістю наданих послуг, він міг звернутись із заявою про перерахунок з оплати житлово-комунальних послуг. Проте цього не зробив.
Посилання скаржника на те, що наданий позивачем розрахунок є необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції не досліджував порядок та правомірність такого нарахування заборгованості, колегія суддів не бере до уваги, оскільки за приписами ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Будь-яких доказів ненадання (неналежного) надання Концерном «МТМ» послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води скаржник не надав. 
При цьому, чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що наданий позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості у цій справі.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Щодо спливу строків позовної давності, на який вказував скаржник, колегія суддів зазначає таке.
Із вказаним позовом про стягнення з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за період з 01 жовтня 2016 року до 01 лютого 2021 року Концерн «МТМ» звернувся до суду 11 березня 2021 року (а.с. 2).
Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Згідно з ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253, 255 цього Кодексу.
Частинами 1, 2, 3 ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що за особовим рахунком № НОМЕР_1 періодично вносились кошти у розмірі, що перевищує нараховані суми, що свідчить про визнання боргу. 
Зокрема, у квітні 2019 року: нараховано до сплати - 568,54 грн, сплачено - 776,11 грн; у лютому 2019 року: нараховано - 3315,28 грн, сплачено - 3754, 79 грн; у травні 2018 року: нараховано - 0 грн, сплачено - 1200,23 грн; у листопаді 2017 року: нараховано - 1505,86 грн, сплачено - 3329,18 грн.
За таких обставин, твердження скаржника про сплив строків позовної давності за вимогами Концерну про стягнення заборгованості за період з 01 жовтня 2016 року до 11 березня 2018 року не відповідає дійсності.
Твердження ж ОСОБА_1 про те, що таким чином з нього стягувалась заборгованість у примусовому порядку на виконання судових наказів про стягнення заборгованості за інші періоди, що передують жовтню 2016 року, не підтверджені матеріалами справи, оскільки скаржник не надав належних доказів на обґрунтування таких доводів.
Разом з тим, відповідно до п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Відповідно до ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року, Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнений пунктом 12, набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 з 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин. Дія карантину неодноразово продовжувалась. Дію карантину скасовано 01 липня 2023 року.
Апеляційний суд наголошує, що визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів і обґрунтованості позову – обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц).
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, дослідивши обставини справи, правильно встановив обов`язок відповідачів сплатити суму заборгованості за надані послуги в солідарному порядку, у зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги про те, що за вказаною адресою зареєстровані інші члени їх сім`ї не спростовують наявності такої заборгованості та обов`язку його сплати.
Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.
Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України",  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Тивоненка Д.Р. слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2021 року - залишити без змін.
Керуючись ч. 13 ст. 7, ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 
ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Тивоненка Данила Руслановича –залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2021 рокув цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна  постанова складена 23 листопада 2023 року.

Головуючий:

Судді: