ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

14 листопада 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/2123/22
Головуючий у першій інстанції – Бездідько В. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1221/23, 22-ц/4823/1454/23

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої-судді: Шитченко Н.В.,
суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
із секретарем: Зіньковець О.О.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Друга Лохвицька державна нотаріальна контора, 
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 липня 2023 року та додаткове рішення цього суду від 28 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в порядку регресу за договором позики,
місце ухвалення рішення суду – м. Прилуки,
час проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду першої інстанції – об 11 год. 15 хв,
дата складання повного тексту рішення суду – 13 липня 2023 року.

                                     У С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь в порядку регресу грошові кошти в розмірі 40 000 грн.
Мотивуючи заявлені вимоги, зазначала, що вона та відповідач являються спадкоємцями померлого батька, ОСОБА_2 . За життя батько уклав договір позики з ОСОБА_3 та отримав від останнього грошові кошти в сумі 160 000 грн, що засвідчив підписаною власноруч розпискою. На день смерті ОСОБА_2 позику не повернув. Під час оформлення спадщини позивачка дізналася про наявність претензії позикодавця ОСОБА_3 щодо повернення позики, тому 30 липня 2022 року повернула ОСОБА_3 всю суму боргу, що останній засвідчив та передав їй оригінал розписки. 
Указувала, що прийняла 3/4 частин спадщини, а відповідач – 1/4 частину, тому, враховуючи приписи ст. 544, 1282 ЦК України, має право вимоги до ОСОБА_2 в порядку регресу відшкодування сплаченої суми боргу у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 04 листопада 2022 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Другу Лохвицьку державну нотаріальну контору (т. 1 а.с. 68).  
Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 12 липня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в порядку регресу за договором позики відмовлено.
Додатковим рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 28 серпня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8 000 грн судових витрат, пов`язаних з отриманням правничої допомоги адвоката. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи судове рішення незаконним та посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування фактичних обставин справи, ненадання належної оцінки наявним у справі доказам, просить судове рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, безпідставно зробив висновок про те, що кошти спадкодавець одержав не в борг, а за нікчемним правочином, не взявши до уваги, що земельна ділянка (пай) площею 3,6627 га станом на день підписання договору позики від 08 вересня 2020 року перебувала в оренді ТОВ «РАЙЗ-СХІД» на підставі договору оренди від 26 липня 2015 року зі строком дії до 25 квітня 2023 року, а також того, що ОСОБА_3 зазначеною земельною ділянкою не користувався і не розпоряджався, орендну плату за неї не отримував.
Позивачка указує, що допитаний судом як свідок ОСОБА_3 жодного разу не зазначив, що між батьком та ним існувала конкретна домовленість про купівлю земельної ділянки за 160 000 грн. Свідок неодноразово пояснював, що кошти позичив, а пай мав намір купити після вступу в силу ЗУ «Про обіг земель сільськогосподарського призначення», земельною ділянкою не користувався і не розпоряджався. Зазначає, що, будучи юридично необізнаним, свідок міг неправильно висловитися, даючи пояснення.
Указує на те, що боргова розписка не породжує переходу права власності на земельну ділянку чи користування нею. Порядок купівлі-продажу земельної ділянки, зокрема тієї, що перебуває в оренді, має певні нотаріальні процедури та фінансові вимоги. ОСОБА_3 та батько не складали відповідні документи (розписки чи наміри про продаж земельної ділянки, або дозвіл на користування), які б породжували зобов`язання продати або передати земельну ділянку у власність ОСОБА_3 .
Зауважує на тому, що факт підписання договору позики та повернення грошових коштів у сумі 160 000 грн ОСОБА_3 повністю підтвердив у судовому засіданні. У матеріалах справи наявний оригінал боргової розписки, в якому останній власноруч засвідчив повернення коштів, отже наведена розписка не свідчить про удаваність правочину та його фіктивність.   
На думку скаржниці, районний суд в рішенні необ`єктивно обґрунтував удаваність договору позики, зазначивши, що він укладений з метою приховання договору купівлі-продажу земельної ділянки (паю). На відміну від договору позики договір купівлі-продажу земельної ділянки не може бути одностороннім правочином, тому зазначені доводи в рішенні суду не свідчать про те, що укладений договір позики є удаваним. Наявність розписки про отримання померлим ОСОБА_2 коштів в сумі 160 000 грн, які він зобов`язався повернути, свідчить про укладення саме договору позики. 
У наданому відзиві представник відповідача – адвокат Ткаченко Н.М., не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить відмовити у її задоволенні. Обґрунтовуючи доводи відзиву, зазначає, що договір позики від 08 вересня 2020 року нотаріально не засвідчений, відсутні докази, що його укладено саме указаної дати і під час укладення відбулася передача коштів. 
Зазначає, що відповідач має сумнів щодо справжності підпису батька в договорі позики та розписці, допускає, що зазначені документи виготовлено вже після смерті ОСОБА_2 з метою відсторонення ОСОБА_2 від прийняття спадщини. Інших документів зі справжнім підписом померлого стороною позивача не надано, що позбавляє можливості переконатися у реальності факту підписання договору позики та розписки померлим.
Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_1 в ході розгляду справи повідомляла, що кошти передавались спадкодавцю в якості купівлі земельної ділянки, що свідчить про обізнаність сторони позивача про удаваність договору позики, який фактично спрямований на відчуження земельної ділянки.  
В іншій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи додаткове рішення необґрунтованим, просить скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у стягненні витрат на правову допомогу. Обґрунтовуючи доводи скарги, позивачка зазначає, що стороною відповідача не було надіслано їй розрахунку витрат на правничу допомогу, що в свою чергу позбавило її можливості ознайомитися з розміром понесених судових витрат та подати клопотання про зменшення таких витрат через їх неспівмірність. 
Указує на те, що в матеріалах справи відсутні докази розумності та дійсності понесених витрат. Представник відповідача не здійснював інших дій, ніж присутність в судовому засіданні та подання письмових пояснень, які позивачці не направлялись. Відповідної заяви про подання доказів щодо розміру судових витрат до закінчення судових дебатів стороною відповідача зроблено не було.
Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відзив на апеляційні скарги у встановлений строк не подавався.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а судові рішення – без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є удаваним, фактично мало місце відчуження земельної ділянки (паю) під час дії законодавчої заборони щодо її продажу, що порушує публічний порядок держави, оскільки посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема об`єкт права власності українського народу – землю, як основне національне багатство, яка перебуває під особливою охороною держави. Отже договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким спадкодавець отримав кошти, суперечить закону і є нікчемним, а тому для відповідача правових наслідків не створює.
Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь відповідача 8 000 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з доведеності таких вимог і відсутності підстав для зменшення розміру заявлених витрат.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства. 
У справі встановлено, що сторони є дітьми ОСОБА_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (т. 1 а.с. 123, 127 зворот).
08 вересня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (батьком сторін) укладено договір позики, за умовами якого останній отримав грошові кошти в сумі 160 000 грн, зі строком надання позики 1 рік (т. 1 а.с. 57).
На підтвердження факту отримання грошових коштів 08 вересня 2020 року ОСОБА_2 складено розписку, за змістом якої кошти в сумі 160 000 грн передано позичальнику в день написання розписки в готівковій формі (т. 1 а.с. 56).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 13).
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна померлому ОСОБА_2 на праві приватної власності належали: житловий будинок загальною площею 75,5 кв м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 3,6627 га, кадастровий номер 5322685800:00:007:0189, розташована за адресою: Полтавська обл., Лохвицький район, Ригівська сільська рада; земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,1525 га, кадастровий номер: 5322685802:02:001:0231, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,346 га, кадастровий номер: 5322685801:01:001:0363, розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,474 га, кадастровий номер: 5322685802:02:001:0232, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,25 га, кадастровий номер: 5322685802:02:001:0230, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 14-24).
За повідомленням Другої Лохвицької державної нотаріальної контори після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 заведено спадкову справу № 102/2021 (т. 1 а.с. 90).  Із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися син спадкодавця ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 120), дочка спадкодавця ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 125), дружина спадкодавця ОСОБА_4 , яка відмовилася від прийняття спадщини на користь ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 128) та дочка спадкодавця ОСОБА_5 , яка також відмовилася від прийняття спадщини на користь ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 130)
У спадковій справі наявна претензія ОСОБА_3 з вимогою довести до відома спадкоємців  про невиконані боргові зобов`язання померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавця ОСОБА_2 за договором позики від 08 вересня 2020 року на суму 160 000 грн (т. 1 а.с. 124).
З повідомлення Другої Лохвицької державної нотаріальної контори від 19 січня 2023 року вбачається, що відповідно до п.п. 4.13 п. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтв про право на спадщину у спадковій справі № 102/2021 після померлого ОСОБА_2 зупиняється до вирішення судом справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в порядку регресу (т. 1 а.с. 139).
30 липня 2022 року ОСОБА_1 повернула ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 160 000 грн, про що останній власноруч зазначив в оригіналі розписки від 08 вересня 2020 року та засвідчив своїм підписом (т. 1 а.с. 56).
Звернувшись з позовом про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів в порядку регресу, ОСОБА_1 зазначала, що вона та брат є спадкоємцями  померлого батька ОСОБА_2 , який за життя уклав договір позики з ОСОБА_3 та отримав кошти в сумі 160 000 грн. Отримавши претензію позикодавця, 30 липня 2022 року вона повернула ОСОБА_3 грошові кошти, а останній передав їй оригінал боргової розписки. Оскільки спадщину прийнято нею у розмірі 3/4 частини, а відповідачем – 1/4 частину, вважає необхідним стягнути з ОСОБА_2 в порядку регресу сплачену суму боргу у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Відповідно до приписів ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Згідно зі ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Частиною 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК України, якою передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За приписами ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до положень ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.  
Частиною 1 ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмету позики або визначеної кількості речей   того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається кредитором боржнику за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, боргові розписки чи договори позики необхідно враховувати їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа,   незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні висновки.
За вимогами ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином (ст.  235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі, тобто фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини - той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.
За матеріалами справи 08 вересня 2020 року ОСОБА_2 (батько сторін) позичив у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 160 000 грн зі строком надання позики в один рік. На підтвердження факту отримання коштів 08 вересня 2020 року складено розписку в надрукованому вигляді, яку позичальник ОСОБА_2 засвідчив власним підписом.
Після смерті ОСОБА_2 позикодавець звернувся з претензією, яка містила вимогу довести до відома спадкоємців про невиконані боргові зобов`язання спадкодавця за договором позики від 08 вересня 2020 року на суму 160 000 грн.
Звернувшись з вимогою про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів в порядку регресу, ОСОБА_1 посилалася на те, що будучи спадкоємицею боргових зобов`язань померлого батька, на виконання претензії ОСОБА_3 повернула йому грошові кошти в сумі 160 000 грн, тому має законне право стягнути з ОСОБА_2 в порядку регресу сплачену суму боргу у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що одержані за життя ОСОБА_2 160 000 грн не є борговими зобов`язаннями спадкодавця, а являються коштами, одержаними за нікчемним правочином, з огляд на таке.
Допитаний в ході розгляду справи як свідок ОСОБА_3 , який попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та за відмову від дачі пояснень, передбачену ст. 384, 385 КК України, пояснював, що у 2019 році познайомився з позивачкою ОСОБА_1 , яка повідомила про намір батька продати належну йому земельну ділянку (пай). Після цієї розмови він, зв`язавшись з батьком позивачки ОСОБА_2 , домовився про купівлю земельної ділянки за 160 000 грн. Під час зустрічі з ОСОБА_2 вони підписали договір позики, після чого свідок передав ОСОБА_2 грошові кошти.
Наведені свідком обставини щодо обізнаності позикодавця про намір ОСОБА_2 продати земельну ділянку підтвердила і позивачка в письмових поясненнях, скерованих до суду першої інстанції (т. 1 а.с. 75-80). Зокрема, зазначила, що: «…сумнівів про дійсність розписки в мене не було, так як вся наша родина знала про існування цієї розписки (як і про наявність інших фінансових зобов`язань), оскільки таким чином батько в 2020 році, не дочекавшись, поки буде прийнятий закон і відкриється ринок землі, «умовно продав» земельну ділянку площею 3,6627 га. Звідки і взялася саме така сума за розпискою. При тому батько розпорядився отриманими коштами, розділивши їх між своїми трьома дітьми. І дуже дивно, що Відповідач, отримуючи кошти від батька, не знав про «умовний продаж паю» …» (т. 1 а.с. 77).
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються  учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 2 цієї статті визначено, що відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано в результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною.
Таким чином, суд доходить висновку, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачка визнавала, що гроші в сумі 160 000 грн отримані батьком за продаж земельної ділянки (паю) розміром 3,6627 га до прийняття закону, що регулює продаж земель сільськогосподарського призначення, на підтвердження їх отримання складено розписку від 08 вересня 2020 року. 
Виходячи з наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неправильне трактування районним судом пояснень свідка ОСОБА_3 та невірно встановлену правову природу договору позики та розписки.  Обов`язок враховувати справжню правову природу боргової розписки чи договору позики, незалежно від найменування документа, покладено на суд, як і обов`язок  залежно від установлених результатів робити відповідні висновки.  
За змістом ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину (ст. 235 ЦК України).
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. 
Таким чином, зважаючи на наведені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є удаваним та фактично отримання коштів за ним спрямоване на відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення під час дії законодавчої заборони продажу таких земель, і це порушує публічний порядок держави, оскільки посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема об`єкт права власності українського народу – землю, як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави. Отже сам правочин є нікчемним, а кошти спадкодавцем отримувались не в борг, а на виконання нікчемного правочину.
Виходячи з наведеного, районний суд дійшов правильного висновку про те, що правових наслідків, визначених ст. 1282 ЦК України, щодо необхідності задовольнити вимоги кредитора в межах вартості спадкового майна, складені померлим ОСОБА_2 договір позики та розписка про отримання коштів від 08 вересня 2020 року, для відповідача не створюють. Позивачка не ставила питання про застосування наслідків нікчемного правочину, наголошуючи на існуванні між померлим батьком та ОСОБА_3 боргових зобов`язань, чого у справі не встановлено.
Перевіривши доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про необґрунтоване стягнення додатковим рішенням суду на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн, апеляційний суд виходить з наступного.
Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 УЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Згідно з приписами ч.ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України», пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України», пункт 80 рішення у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Представництво інтересів відповідача у суді першої інстанції адвокат Ткаченко Н.М. здійснювала на підставі договору  про надання правничої допомоги від 23 вересня 2022 року (т. 1 а.с. 169) та ордеру серії СВ № 1029287 від 04 листопада 2022 року (т. 1 а.с. 64).
За змістом укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Ткаченко Н.М. договору про надання правничої допомоги виконавець зобов`язується надати послуги щодо представництва в Прилуцькому міськрайонному суді при розгляді справи про стягнення грошових коштів в порядку регресу (п. 1.1 договору). Виконавець має право представляти інтереси замовника з правом вчиняти від його імені всі процесуальні дії, передбачені законодавством з усіма правами, якими наділений відповідач (п. 3.2 договору). За послуги, передбачені п. 1.1 договору, замовник сплачує виконавцю винагороду в розмірі, обумовленому сторонами відповідно до домовленості (п. 4.1 договору).
23 вересня 2022 року ОСОБА_2 сплачено адвокату Ткаченко Н.М. 8 000 грн за надання правничої допомоги, про що свідчить розрахункова квитанція № 923917 від 23 вересня 2022 року (т. 1 а.с. 171).
На підтвердження вказаної суми коштів, сплачених відповідачем за отримані правові послуги, у матеріалах справи наявний акт приймання-виконаних робіт, за яким за надані послуги було витрачено коштів на загальну суму 8 000 грн (т. 1 а.с. 170), а саме, попередня консультація з вивченням документів – 1 000 грн; підготовка письмових пояснень – 2 000 грн; ознайомлення з письмовими поясненнями – 1 000 грн; участь у судовому засіданні від 13 березня 2023 року – 2 000 грн та від 12 липня 2023 року – 2 000 грн.
З матеріалів справи вбачається, що адвокат Ткаченко Н.М. в суді першої інстанції подавала письмові клопотання (т. 1 а.с. 60, 61), письмові пояснення (т. 1 а.с. 62), брала участь у судових засіданнях 13 березня 2023 року тривалістю 1 год 03 хв (т. 1 а.с. 141-143) та 12 липня 2023 року тривалістю 1 год 20 хв (т. 1 а.с. 157).
Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені процесуальні норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви сторони відповідача про ухвалення додаткового рішення у справі щодо відшкодування витрат на правову допомогу, оскільки вони підтверджені належними доказами відповідності до приписів ст. 76-81 ЦПК України.
Понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу, що підлягають відшкодуванню за рахунок ОСОБА_1 , визначені згідно з умовами договору про надання правових послуг та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, і з урахуванням співмірності наданих адвокатом послуг зі складністю справи та її значенням для сторони, витраченого на складання процесуальних документів часу, участі адвоката Ткаченко Н.М. у судових засіданнях, суд першої інстанції на законних підставах стягнув на користь ОСОБА_2 8 000 грн витрат на правову допомогу. Саме такий розмір витрат на професійну допомогу адвоката зазначав ОСОБА_2 у Прилуцькому міськрайонному суді, як такий, що очікує понести під час розгляду справи (т. 1 а.с. 63). 
До закінчення судових дебатів, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, представником відповідача зроблено заяву про надання у встановлений даною нормою строк доказів на підтвердження понесених ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу, що підтверджується аудіозаписом судового засідання від 12 липня 2023 року. Твердження позивачки про неотримання розрахунку витрат на правничу допомогу, що унеможливило ознайомлення з їх розміром та подачу клопотання про зменшення таких витрат через їх неспівмірність, спростовуються наявними у справі описом вкладення на ім`я ОСОБА_1 та накладною № 1750706640005 від 17 липня 2023 року (т. 1 а.с. 172), які свідчать про те, що позивачці надіслано надані адвокатом Ткаченко Н.М. докази на підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу. Тобто процесуального обов`язку довести до іншої сторони відомості про понесені витрати на професійну правничу допомогу сторона відповідача дотрималась.
Клопотань про зменшення розміру витрат на правову допомогу від ОСОБА_1 в суді першої інстанції не надходило, належних та допустимих доказів неспівмірності заявлених стороною відповідача судових витрат позивачкою не надано.
Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції та додаткове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для їх скасування  відсутні.           
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

                                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 липня 2023 року та додаткове рішення цього суду від 28 серпня 2023 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.    

Повний текст постанови складено 16 листопада 2023 року.

Головуюча:                                                                  Н.В. Шитченко 

         Судді:                                                                  Н.В. Висоцька

                                                                                     О.Є. Мамонова