ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
28 вересня 2023 року
м. Київ
 
справа № 761/44692/17
провадження № 51-2899км21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
головуюча                                         ОСОБА_1 ,
судді:                                                ОСОБА_2 ,  
ОСОБА_3 ,
секретар судового засідання                 ОСОБА_4 ,
учасники  судового провадження:
прокурор                                                      ОСОБА_5 ,
захисник                                                      ОСОБА_6 ,
представник потерпілого                         ОСОБА_7 ,                                                  
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 17 липня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017000000002369, стосовно  
ОСОБА_9 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у  м. Кишинів Республіки Молдова, проживає в  АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_9 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення кримінального процесуального закону, виклав вимогу до суду касаційної інстанції (далі - Суд) про скасування судових рішень та закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати.
На обґрунтування своєї вимоги  ОСОБА_9 посилається на те, що досудове розслідування проведено з порушенням правил підслідності, оскільки ч. 5 ст. 185 КК України підслідна слідчим органам Національної поліції, а не Генеральній прокуратурі України, що було підставою для скасування попередньої ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Однак апеляційний суд указівки касаційного суду не виконав, не навів в ухвалі переконливих аргументів на спростування всіх доводів апеляційної скарги сторони захисту, чим порушив вимоги статей 419, 439 Кримінального процесуальногокодексу України (далі - КПК України).
Указує, що його затримання відбулося з грубим порушенням ст. 208 КПК України без наявності на те правових підстав, майже через рік після події, хоча станом на цей момент він не був підозрюваним у жодному кримінальному провадженні.
Стверджує, що його винуватість належними та допустимими доказами не доведена, вирок ґрунтується на припущеннях, суд за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення, взяв до уваги одні докази і відкинув інші,чим порушив принцип змагальності сторін та його право на справедливий суд. Переважну більшість слушних та об`єктивних доводів сторони захисту суд до уваги не взяв, не допитав усіх свідків та не повною мірою відобразив у вироку їх показання, не дослідив усіх матеріалів сторони захисту.
Указує, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено стороні захисту в задоволенні клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів (банківських карток), на підставі аналізу яких можна було б з`ясувати, які суми знаходились на банківський рахунках, хто і коли зняв грошові кошти та у який спосіб, та спростувати твердження обвинувачення про те, що ОСОБА_10 передала йому грошові кошти.
Посилається на відсутність у матеріалах кримінального провадження даних про те, що він мав доступ до банківських сейфів; що грошові кошти, якими він начебто заволодів, знаходилися в банківському сейфі та належали саме ОСОБА_11 .
Зазначає, що свідок ОСОБА_10 під час досудового розслідування цього кримінального провадження надавала одні показання, а під час судового розгляду їх змінила, обмовивши його, тому її показання слід визнати недопустимим доказом. Звертає увагу, що між ОСОБА_10 та потерпілим ОСОБА_11 було укладено угоду про примирення, яку затверджено судом, внаслідок чого ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року, якому суд у цьому провадженні безпідставно надав преюдиціального значення.
Також вказує на недопустимість як доказу відеозапису доступу до індивідуального банківського сейфу № НОМЕР_1 АТ «Комерційний індустріальний банк», що міститься на компакт-диску, наданому стороною обвинувачення, оскільки невідомо, чому цей запис так довго зберігався та чи зазнавали записи на ньому незаконного втручання.
 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 17 липня 2020 року ОСОБА_9 засуджено за ч. 5 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією усього особистого майна. 
Цивільний позов задоволено частково, стягнуто з  ОСОБА_9 на користь  ОСОБА_11 5 919 418,34 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 грн - моральної шкоди. 
За ухвалою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_6 залишено беззадоволення, вирок суду першої інстанції - без зміни.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26    листопада 2015 року у строк покарання ОСОБА_9 зараховано строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за період з 26 червня 2017 року по 02 березня 2021 року та з 22 листопада 2021 року по 16 листопада 2022 року.
ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні за попередньою змовою з  ОСОБА_10 , засудженої за вчинення цього злочину іншим вироком,таємного викрадення чужого  майна в особливо великих розмірах за викладених у вироку обставин.
Так,  ОСОБА_9  протягом тривалого часу надавав правову допомогу громадянину ОСОБА_11 та володів інформацією щодо майнового стану останнього. 
28 квітня 2016 рокупрацівниками Служби безпеки України (далі - СБУ) затримано ОСОБА_11 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110 КК України.
Того ж дня за місцем проживанняОСОБА_10 - особи, яка здійснювала облік особистих коштів ОСОБА_11 та мала доступ до його банківського сейфа із грошовими коштами, проведено обшук, підчас якого працівниками СБУ ОСОБА_12 і ОСОБА_13 вилучено ключі від індивідуальних банківських сейфів № НОМЕР_2 та № 44, що знаходяться у ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», а також грошові кошти в сумі 175 250 грн, 47 979 доларів США, 50 070 російських рублів та 8 485 євро, які належали ОСОБА_11 та які ОСОБА_10 не встигла помістити у вищевказані індивідуальні банківські сейфи.
Після отримання відомостей про арешт ОСОБА_11 у ОСОБА_9 виник злочинний умисел, спрямований на заволодіння грошовими коштами останнього, які знаходились в індивідуальних банківських сейфах у ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк». При цьому ОСОБА_9 не було достеменно відомо про те, яка саме сума грошових коштів знаходиться у банківських сейфах. 
Усвідомлюючи, що самостійно реалізувати злочинний план не зможе, ОСОБА_9 , діючи із прямим умислом, спрямованим на заволодіння майном ОСОБА_11 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, запропонував ОСОБА_10 як особі, яка має доступ до індивідуальних банківських сейфів у ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», у яких зберігаються грошові кошти ОСОБА_11 , таємно заволодіти ними.
ОСОБА_10 , усвідомлюючи протиправність пропозиції ОСОБА_9 , спрямованої на таємне викрадення майна ОСОБА_11 , будучи обізнаною про вміст банківських сейфів № 38 та № 44 у ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та наявність у них грошових коштів ОСОБА_11 в особливо великих розмірах, надала згоду ОСОБА_9 на відкриття зазначених банківських сейфів і викрадення їх змісту. При цьому ОСОБА_10 повідомила ОСОБА_9 , що ключі від зазначених банківських сейфів, а також грошові кошти, які належали ОСОБА_11 , вилучені у неї співробітниками СБУ під час проведення обшуку за місцем її проживання.
Після цього ОСОБА_9 у присутності ОСОБА_10 повідомив працівників СБУ про те, що у разі надання ОСОБА_10 вилучених у неї під час обшуку ключів від індивідуальних банківських сейфів остання зможе добровільно видати їм паспорт громадянина Російської Федерації на ім`я ОСОБА_11 .
Працівник СБУ ОСОБА_14 , не будучи обізнаним про їх наміри вчинити особливо тяжкий злочин, а саме заволодіти грошовими коштами ОСОБА_11 , в особливо великих розмірах, передав ОСОБА_9 , вилучені у ОСОБА_10 під час обшуку ключі від індивідуальних банківських сейфів.
Отримавши ключі від індивідуальних банківських сейфів № 38 та № 44, що знаходились у ПАТ «Комерційний індустріальний Банк», ОСОБА_10 , діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою із ОСОБА_9 , перебуваючи у кімнаті клієнта депозитарію ПАТ «Комерційний індустріальний Банк», о 14:15 28 квітня 2016 року разом із представником банку - касиром ОСОБА_15 , яка не усвідомлювала злочинних намірів ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , відчинили індивідуальний банківський сейф № НОМЕР_2 , після чого ОСОБА_10 винесла в клієнтську кімнату металеву скриньку та передала її ОСОБА_9 . Останній в присутності ОСОБА_10 вийняв із скриньки грошові кошти, що належали ОСОБА_11 , у сумі 529 836 грн, 163 250 доларів США, що згідно з офіційним курсом валют Національного банку України становило 4 116 365,75 грн, та 2 676 євро, що становило 76 267,6 грн, якими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 таємно заволоділи, поклавши грошові кошти до портфеля ОСОБА_9 , чим спричинили потерпілому шкоду на загальну суму 4 722 468, 68 грн.
Надалі ОСОБА_9 передав ОСОБА_10 частину спільно викрадених грошових коштів ОСОБА_11 у розмірі 20 000 доларів США, що становило 504 302 грн за те, що забезпечила безперешкодний доступ до індивідуального банківського сейфа № НОМЕР_2 .
Також ОСОБА_15 та ОСОБА_10 відчинили індивідуальний банківський сейф №  НОМЕР_1 , з якого остання вилучила барсетку, у якій знаходився паспорт громадянина Російської Федерації на ім`я ОСОБА_11 , який цього ж дня ОСОБА_10 добровільно видала старшому слідчому СБУ, про що складено відповідний протокол.
Крім того, 10 червня 2016 року  ОСОБА_9 разом з  ОСОБА_10 ,діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна в особливо великих розмірах, а саме грошових коштів ОСОБА_11 , вилучених працівниками СБУ у ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 , які належали ОСОБА_11 та які ОСОБА_10 не встигла помістити в індивідуальні банківські сейфи у ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», прибули до службового кабінету старшого слідчого СБУ ОСОБА_16 , де ОСОБА_10 , достовірно знаючи, що вилучені в ході вищевказаного обшуку грошові кошти не арештовані та підлягають поверненню, подала відповідну заяву про повернення тимчасово вилученого майна.
ОСОБА_16 , який не усвідомлював злочинних намірів ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , спрямованих на заволодіння майном ОСОБА_11 , прийняв заяву на повернення вилученого в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 майна і склав протокол приймання-передачі вилученого майна, а саме: грошових коштів у сумі 175 250 грн., 47 979 доларів США, 50 070 російських рублів та 8 485 євро, які насправді належали ОСОБА_11 , а також платіжних карток і ключів від індивідуальних банківських сейфів.
Того ж дня о 17:30 ОСОБА_10 , діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою із ОСОБА_9 , на виконання їх спільного плану по заволодінню грошовими коштами ОСОБА_11 , передала ОСОБА_9 вищевказані  грошові кошти на загальну суму 1 701 251,6 грн, які належали ОСОБА_11 , якими надалі  ОСОБА_9 розпорядився на власний розсуд.
 
Позиції учасників судового провадження
Від прокурора та представника потерпілого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_7 надійшли заперечення на касаційну скаргу засудженого.
У судовому засіданні захисник підтримав касаційну скаргу засудженого, прокурор та представник потерпілого заперечили проти задоволення поданої касаційної скарги.
 
Мотиви Суду
Щодо меж перегляду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК України Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За змістом касаційної скарги засудженого убачається, що останній, крім іншого, посилається на те, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, суд у вироку не зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у вироку, містять істотні суперечності; судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб та дослідження доказів. 
Таким чином, засуджений посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадженнята неповноту судового розгляду (статті     410-411 КПК України) та просить надати доказам іншу оцінку, ніж ту, яку надали суди першої та апеляційної інстанцій.
Проте відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України перевірку цих обставиндоповноважень Суду законом не віднесено. Оцінка доказів є прерогативою виключно суду першої інстанції, у передбачених законом випадках - і суду апеляційної інстанції.
Отже, суд касаційної інстанції виходить з фактичних обставин кримінального провадження, встановлених судами, та не втручається у правильність проведеної оцінки доказів, зібраних у цьому провадженні.
З урахуванням меж перегляду Судом судових рішень та підстав для їх скасування або зміни, визначених у ч. 1 ст. 438 КПК України, касаційний перегляд здійснено в частині перевірки доводів, викладених у касаційних скаргах сторони захисту, щодо посилань на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. 
 
Щодо висновків суду про доведеність винуватості засудженого
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9  у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було ретельно досліджено і перевірено під час судового розгляду.
Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу: показань обвинуваченого ОСОБА_9 , котрий у судовому засіданні не заперечував факту знайомства з  ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , в якого працював, однак з часом їх стосунки почалися погіршуватися та він звільнився; також він підтвердив, що їздив разом із  ОСОБА_10 28 квітня 2016 року до ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», а 10 червня 2016 року - до слідчого СБУ; а також показань потерпілого  ОСОБА_11 ,свідків  ОСОБА_10 ,  ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 ,  ОСОБА_18 ,  ОСОБА_19 ; даних, які містяться у протоколах обшуку, добровільної видачі документа, компакт-диска, огляду мобільного телефону, відеозаписом доступу до індивідуального банківського сейфу, податковою декларацією ОСОБА_11 та іншими доказами, які узгоджуються між собою.
З`ясувавши позицію  ОСОБА_9 щодо пред`явленого обвинувачення та перевіривши висунуту останнім на свій захист версію про непричетність до вчиненого злочину, суд першої інстанції вмотивовано спростував її у вироку.
Як видно з матеріалів провадження, суд створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Так, за клопотанням сторони захисту суд першої інстанції допитав свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 . Суд першої інстанції встановив, що їх показання жодним чином не спростовують інших доказів винуватості ОСОБА_9 , а лише доводять, що потерпілий та обвинувачений дійсно раніше перебували у дружніх відносинах, які згодом погіршилися те переросли у неприязні. При цьому показання свідка ОСОБА_20 про те, що враховуючиконфлікт, який склався між ОСОБА_9 і ОСОБА_11 , вона припускає, що останній може оговорювати ОСОБА_9 , суд першої інстанції не взяв до уваги, оскільки такі показання побудовані виключно на припущеннях свідка.
Також суд першої інстанції розглянув клопотання сторони захисту про визнання доказів недопустимими.
Суд у вироку зазначив, що доводи сторони захисту про визнання відеозапису доступу до індивідуального банківського сейфу недопустимим доказом не заслуговують на увагу, оскільки такий відеозапис не відбирався особисто стороною обвинувачення, слідчим, шляхом отримання доступу до систем відеоспостереження, інших електронних носіїв, володільцями яких є інші особи, а був наданий добровільно ОСОБА_18 , при цьому сам обвинувачений ОСОБА_9 не заперечував свою присутність 28 квітня 2016 року в приміщенні ПАТ «Комерційний Індустріальний банк». Тому такий доказ за своїм загальним змістом не потребував отримання в порядку, визначеному статтями 159-164 КПК України. При відтворенні відеозапису у суду першої інстанції не викликало обґрунтованого сумніву в його достовірності, зокрема щодо неповноти відображення або спотворення, перекручування змісту подій, що на такому відеозаписі зафіксовані.
Що стосується показань, наданих свідком ОСОБА_10 , то суд першої інстанції визнав їх допустимим доказом, враховуючи, що остання перед допитом попереджена судом про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань. Суд першої інстанції не вбачав підстав для визнання її показань недопустимими у розумінні ст. 87 КПК України та поклав їх в основу обвинувального вироку на обґрунтування доведеності винуватості ОСОБА_9 разом з іншими доказами, які повністю узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_10 .
Суд першої інстанції також обґрунтовано врахував як доказ, який узгоджується з іншими доказами, вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року, якимОСОБА_10 було засуджено за ч. 5 ст. 185 КК України.
Доводи у касаційній скарзі засудженого про те, що суд першої інстанції безпідставно надав указаному вироку преюдиціального значення у цьому кримінальному провадженні, є необґрунтованими.
Преюдиційність судового рішення - це можливість прийняття судом як беззаперечними обставин (юридичних фактів), що були встановленні іншим судом в іншій справі. У такому випадку обставини, встановлені рішенням суду, не потребують доказування.
Водночас суд першої інстанції дослідив усі наявні у кримінальному провадженні докази, у тому числі зазначений вирок, оцінив їх в сукупності та взаємозв`язку й обґрунтовано визнав їх достатніми і допустимими. 
 
Щодо доводів про порушення правил підслідності
Пунктом 2 ст. 439 КПК України передбачено, що вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанцій при новому розгляді.
Постановою колегії суддів Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22 листопада 2021 року скасовано попередню ухвалу Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, якою було залишено без зміни вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 17 липня 2020 року стосовно ОСОБА_9 .
За змістом постанови суд апеляційної інстанції не дотримався вимог, викладених у ст. 419 КПК України. Зокрема, апеляційний суд в ухвалі від 02 березня 2021 року взагалі не зазначив довід апеляційної скарги - порушення правил підслідності, та не навів мотивів на його спростування.
З ухвали апеляційного суду від 16 листопада 2022 року вбачається, що апеляційний суд у ході нового розгляду на виконання вказівок касаційного суду надав вичерпні відповіді на всі доводи апеляційної скарги, у тому числі  щодо питання підслідності.
Так, апеляційний суд в ухвалі, проаналізувавши вимоги ч. 5 ст. 36, ст. 216 КПК України, дійшов висновку, що як убачається з постанови про доручення здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення від 25 липня 2017 року, прокурор діяв в межах своїх повноважень, доручивши розслідування кримінального провадження №42017000000002369 від 24 липня 2017 року слідчим Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України. При цьому прокурор обґрунтовано виходив із складності цього кримінального провадження та необхідності проведення значного обсягу слідчих (розшукових) дій по ньому, з метою ефективності його розслідування (т. 1, а.п. 97).
Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 640/5023/19.
Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що розслідування кримінального провадження №12016100090008215 від 15 липня 2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 185, ч. 2 ст. 189, ч. 3 ст.  206-2, ч. 1 ст. 255 КК України, з якого постановою прокурора від 24  липня 2017  року виділено матеріали досудового розслідування щодо ОСОБА_9 та зареєстровано в ЄРДР за №42017000000002369, також здійснювалось Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України (т. 1, а.п. 91).
Виходячи з наведеного, Суд не вбачає порушення правил підслідності у цьому кримінальному провадженні.
 
Щодо доводів про протокол затримання
Апеляційний суд в ухвалі зазначив, що ретельно перевірив доводи захисника про незаконне затримання ОСОБА_9 , проте такі доводи спростовуються наявним в матеріалах кримінального провадження протоколом від 26 червня 2017 року про затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, відповідно до якого ОСОБА_9 затримано як особу, підозрювану у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України. При цьому, під час затримання органом досудового розслідування   ОСОБА_9 роз`яснено його права та обов`язки у відповідності до вимог ст. 42 КПК України та виконано вимоги статей 208, 213 КПК України. 
За матеріалами провадження 14 червня 2017 року старший слідчий Генеральної прокуратури України в порядку ст. 40 КПК України доручив підлеглим працівникам провести слідчі (розшукові) дії, у тому числі вручити ОСОБА_9 повістки про виклик до слідчого для проведення за його участю слідчих та процесуальних дій, зокрема оголошення підозри у вчиненні кримінального правопорушення та допиту його як підозрюваного (т. 1, а.п. 168).
У рапортах на виконання доручення від 15 та 17 червня 2017 року старший оперуповноважений ДВБ НП України повідомив, що консьєржка в будинку за місцем проживання   ОСОБА_9  повідомила, що останній наразі відсутній, та відмовилась відповідати на інші запитання (т. 1, а.п. 170, 171).
Відповідно до протоколу затримання   ОСОБА_9  було затримано в порядку ст. 208 КПК Українио 19:45 26 червня 2017 року.
Будь-яких свідчень чи пояснень  ОСОБА_9 під час затримання не надавав.
26 червня 2017 року об 11:05  ОСОБА_9 було повідомлено про підозру вчинення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, та вручено повідомлення про підозру.
29 червня 2017 року ухвалою слідчого судді ОСОБА_9 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою (т. 1, а.п. 192).
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 412 КПК Україниістотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне, обґрунтоване рішення.
Засуджений  ОСОБА_9 у касаційній скарзі посилається на те, що в протоколі затримання неправильно вказано підстави його затримання, проте не зазначає, яким чином це перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне, обґрунтоване рішення.
На думку Суду, неправильне зазначення в протоколі підстави  затримання ОСОБА_9 не тягне безумовне скасування судових рішень.
Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 15 червня 2021 року (справа № 204/6541/16-к), про те, що не у всіх випадках порушення навіть фундаментальних прав і свобод особи під час кримінального провадження має прямий вплив на дотримання гарантій справедливого судового розгляду, зокрема й на допустимість доказів.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Стандарт доведення винуватості поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. 
Зазначені вимоги судом першої інстанції виконано в повному обсязі.
Апеляційний розгляд кримінального провадження проведено відповідно до вимог закону. Суд апеляційної інстанції ретельно проаналізував доводи апеляційної скарги обвинуваченого, які аналогічні доводам, наведеним у касаційній скарзі, та надав їм належну оцінку, навівши в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення та підстави, на яких апеляційні скарги визнано необґрунтованими. 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
З огляду на вказане в касаційній скарзі засудженого не наведено доводів, які спростовували б правильність висновків суду щодо доведеності його винуватості та правильності кваліфікації його дій. 
Даних про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність або істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне, обґрунтоване рішення та були б безумовними підставами для його скасування, матеріали провадження не містять. 
Таким чином, підстав для задоволення касаційної скарги не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд 
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 17 липня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року стосовно  ОСОБА_9 залишити беззміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                                       ОСОБА_3