УХВАЛА

22 листопада 2023 року 
м. Київ
справа №120/5889/21-а
адміністративне провадження № Зв/990/74/23  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді - Смоковича М. І.,
суддів: Мацедонської В. Е., Радишевської О. Р., 
розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 1 грудня                2022 року у справі № 120/5889/21-а за позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії та 
в с т а н о в и в: 
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Вінницької обласної прокуратури, в якій просила: (1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування з           26 березня 2020 року заробітної плати виходячи з розміру посадового окладу прокурора місцевої (окружної) прокуратури, розрахованого відповідно до положень статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII); (2) зобов`язати відповідача нарахувати позивачці заробітну плату (включаючи оплату часу відпустки) за період з 26 березня 2020 року по день постановлення судового рішення, виходячи з розміру посадового окладу, розрахованого відповідно до положень статті 81 Закону № 1697-VII з урахуванням усіх встановлених їй у цей період надбавок і премій та виплатити різницю між нарахованою таким чином сумою та фактично отриманою сумою виплат за вказаний період; (3) зобов`язати здійснювати подальше нарахування заробітної плати позивача як прокурору окружної прокуратури виходячи з розміру посадового окладу, розрахованого відповідно до положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 26 березня 2020 року відповідач нараховував їй заробітну плату відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня             2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі - Постанова № 505), а не відповідно до статті 81 Закону № 1697-VII, як мало б бути. У цьому зв`язку позивачка апелювала до Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України в частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №  1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. 

Вінницький окружний адміністративний суд рішенням від 2 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від              15 лютого 2022 року, позов задовольнив частково; визнав протиправною бездіяльність Вінницької обласної прокуратури щодо ненарахування ОСОБА_1 з 27 березня           2020 року заробітної плати виходячи з розміру посадового окладу прокурора місцевої (окружної) прокуратури, розрахованого відповідно до положень статті 81 Закону № 1697-VІІ; зобов`язав Вінницьку обласну прокуратуру нарахувати ОСОБА_1 заробітну плату (включаючи оплату часу відпустки) за період з 27 березня 2020 року по день постановлення судового рішення, виходячи з розміру посадового окладу, розрахованого відповідно до положень статті 81 Закону № 1697-VІІ, з урахуванням усіх встановлених у цей період надбавок і премій та виплатити різницю між нарахованою таким чином сумою та фактично отриманою сумою виплат за вказаний період. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виснували, що з дня, коли Конституційний Суд України ухвалив рішення від 26 березня 2020 року № 6-р/2020, позивачка має право на отримання заробітної плати відповідно до статті 81 Закону № 1697-VІІ. Цей висновок побудований головно на тому, що позивачка, згідно з пунктом 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ), зберігає свій статус прокурора, вона фактично приступила до роботи в Жмеринській окружній прокуратурі, відповідно усі умови щодо її переведення до цієї прокуратури виконані, тому доводи відповідача про те, що на позивачку не розповсюджуються умови оплати праці відповідно до статті 81 Закону № 1697-VII, на думку судів, є безпідставні.
Щодо позовних вимог про зобов`язання здійснювати подальше нарахування заробітної плати позивачці як прокурору окружної прокуратури виходячи з розміру посадового окладу, розрахованого відповідно до положень статті 81 Закону №  1697-VII, суди попередніх інстанцій виснували, що вони передчасні, адже спір в цій частині фактично не існує, відповідний перерахунок ще не проведений. 
Верховний Суд (у складі колегії суддів Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді) постановою від 1 грудня 2022 року скасував рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 2 листопада 2021 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року в справі № 120/5889/21-а та ухвалив  нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив. 
Постанова суду касаційної інстанції в цій справі стосувалася застосування частини третьої статті 81 Закону № 1697-VII у редакції, викладеній згідно із Законом № 113-ІХ, у зіставленні з Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 до правовідносин, пов`язаних з виплатою заробітної плати прокурорам, які не пройшли (чи не проходили) атестації, передбаченої розділом ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ.  
У цьому зв`язку Верховний Суд підкреслив, що порушені позивачкою питання щодо виплати заробітної плати протягом спірного періоду регулювали спеціальні для цих правовідносин норми пункту 3 [друге речення абзацу третього] розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №  113-ІХ. Тим самим Законом №  113-ІХ стаття 81 Закону  № 1697-VII була викладена у новій редакції, а заразом ним [Законом №113-ІХ] запроваджена атестація прокурорів, від проходження якої розмір заробітної плати теж залежав.   
Верховний Суд зауважив, що системний аналіз приписів розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ дозволяє зробити висновок, що до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505, яка була чинною протягом спірного періоду. Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в обласні прокуратури, отримують заробітну плату згідно зі статтею 81 Закону №1697-VII зі змінами, внесеними згідно із Законом № 113-ІХ.
За текстом постанови Верховного Суду від 1 грудня 2022 року, положення пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX запровадили різні підходи до оплати праці прокурорів залежно від проходження чи непроходження атестації. Тому прирівнювання посадового окладу позивачки до посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в ці установи, суперечить вимогам Закону № 113-ІХ.
Щодо Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі № 6-р/2020, на яке покликалася позивач, Верховний Суд зауважив, що це Рішення стосується приписів статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами, офіційне тлумачення яких здійснено через призму статті 131-1 Основного Закону України і пов`язане з організацією і порядком діяльності прокуратури нової якості - функцією кримінального обвинувачення та проведення кадрового перезавантаження через оцінювання прокурорів. Тому застосування статті 81 Закону № 1697-VII зі змінами в редакції Закону № 113-ІХ без обмежень у цій справі, пов`язується із фактом переведення прокурорів (після їх атестації) на посади в «новоутворені»/«оновлені» прокуратури (відповідно до Закону № 113-ІХ). До прокурора, який не пройшов успішно атестацію та не переведений за її наслідками на посаду в Офіс Генерального прокурора, обласну чи окружну прокуратури, застосуванню підлягають приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
09 жовтня 2023 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 1 грудня 2022 року у цій справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). 
Приводом для звернення до суду з цією заявою її автор зазначила Рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(II)/2023 у справі за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 щодо відповідності Конституції України (конституційності) абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19  вересня 2019 року № 113-IX (щодо винагороди прокурора як гарантії його незалежності). 
У цьому Рішенні Конституційний Суд України, відповідаючи на порушені заявниками питання, з покликанням, з-поміж іншого, на свої рішення від 26 березня 2020 року №  6-р/2020, від 13 грудня 2019 року № 7-р(II)/2019, від 1 березня 2023 року № 1-р(II)/2023 виснував, що врегулювання законом, а не підзаконним актом питань матеріального, соціального, пенсійного забезпечення прокурорів становить гарантію забезпечення їх незалежності, унеможливлює втручання органів виконавчої влади в діяльність прокуратури, що інакше призведе до недодержання принципу поділу влади.
Конституційний Суд України зазначив також, що наділення Кабінету Міністрів України повноваженням урегульовувати питання винагороди прокурорів не можна визнати таким, що відповідає конституційній вимозі щодо здійснення органами державної влади своїх повноважень у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України.
З огляду на ці міркування Конституційний Суд України дійшов висновку, що друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону         № 113-IX є таким, що суперечить статті 6 Конституції України в поєднанні з частиною другою статті 131-1 Конституції України.
За текстом Рішення, з набранням чинності Законом № 113-IX питання винагороди прокурорів, які пройшли атестацію та яких переведено до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, регулює Закон № 1697-VII, а питання винагороди тих прокурорів, які продовжували здійснювати свої повноваження до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, - підзаконний нормативний акт - постанова Кабінету Міністрів України. Відтак оспорювані приписи Закону № 113-IX визначають відмінне від установленого статтею 81 Закону № 1697-VII регулювання оплати праці прокурорів, що свідчить про відмінність у підході законодавця до питання винагороди прокурорів, а отже, про неоднакове ставлення до прокурорів попри те, що їх наділено єдиним юридичним статусом за обсягом гарантій забезпечення їх незалежності як невіддільного складника цього статусу. З погляду Конституційного Суду України таку відмінність у ставленні до прокурорів, які мають єдиний юридичний статус, не можна вважати об`єктивно виправданою, а тому вона є дискримінаційною.
Зважаючи на висновки, висловлені у цьому Рішенні, заявниця просить скасувати постанову Верховного Суду від 1 грудня 2022 року у справі № 120/5889/21-а та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.  
Верховний Суд ухвалою від 16 жовтня 2023 року відкрив провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 1 грудня 2022 року у цій справі. 
Електронну копію цієї ухвали суд 16 жовтня 2023 року надіслав відповідачу в його електронний кабінет у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, а позивачці - на електронну пошту, яку вона повідомила для листування. 
Вінницька обласна прокуратура подала відзив, у якому просить відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 . Позиція відповідача основана головним чином на висновках, написаних у постановах Верховного Суду (ухвалених у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду) від 19 лютого 2021 року  № 808/1628/18, від 21 грудня 2022 року № 140/2217/19, від 7 липня 2023 року у справі          № 818/1793/18, а також на висновках Великої Палати Верховного Суду, висловлених, приміром, у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19.  
ОСОБА_1 подала відповідь на цей відзив (який надійшов 22 листопада 2023  року), у якому, з-поміж іншого, зазначила про те, що рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 2 листопада 2021 року, після того, як Сьомий апеляційний адміністративний суд постановою від 15 лютого 2022 року залишив його без змін, набрало законної сили і підлягало виконанню. Проте відповідач цього судового рішення не виконував і ця його бездіяльність спричинила порушення права (позивачки) на заробітну плату. 
Крім цього, позивачка звернула увагу на те, що її позовні вимоги щодо виплати заробітної плати охоплювали період з 27 березня 2020 року, тобто з наступного дня після ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020. На цьому Рішенні були головним чином і були побудовані доводи позовної заяви та позовні вимоги у цій справі. Додала також, що Рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(II)/2023 тільки підтвердило правильність і обґрунтованість висновків судів першої і апеляційної інстанцій в цій справі. 
З цих міркувань позивачка переконує, що постанова Верховного Суду від 1 рудня             2022 року має бути переглянута за виключними обставинами, адже суд касаційної інстанції ухвалив це судове рішення на підставі положень Закону № 113-ІХ, які, з уваги на Рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(II)/2023, визнані неконституційними. 
Ухвалою від 16 листопада 2023 року суд призначив справу до розгляду у порядку письмового провадження. 
Колегія суддів при постановленні цієї ухвали керувалася таким.
Згідно з пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є  встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.
За частиною шостою статті 361 КАС України при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.
Відповідно до частини першої статті 365 КАС України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених пунктом 1 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. 
Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення (частина друга статті 365 КАС України).
Питання про перегляд за виключними обставинами судових рішень, які набрали законної сили, у зв`язку з встановленою Конституційним Судом України неконституційністю (конституційністю) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, уже було предметом розгляду Верховного Суду. 
Зокрема об`єднана палата Касаційного адміністративного суду розглядала це питання в аспекті того, які судові рішення можуть переглядатися за виключними обставинами з цієї нормативної підстави.
У постанові від 19 лютого 2021 року у справі № 808/1628/18 об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з цього приводу висловила позицію, згідно з якою судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог не передбачає можливості його примусового виконання й тому не може вважатися «не виконаним» у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а значить не може переглядатися за виключними обставинами з цієї нормативної підстави. У тій самій постанові зазначено також, що рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки при вирішенні спору, адже на час виникнення спірних правовідносин та на час ухвалення рішення суду першої інстанції положення норми були чинними та підлягали застосуванню.  
Аналогічну позицію щодо застосування приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду підтримала в ухвалі від 21 грудня 2022 року у справі №  140/2217/19, в ухвалі від                    22 грудня 2022  року у справі № 805/1312/16-а та в постанові від 7 липня 2023 року у справі № 818/1793/18.  
Аналогічний підхід до перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами на підставі встановленої Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане, можна простежити також у практиці Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (приміром у постановах від 27 серпня 2021 року у справі                                № 910/15151/17, від 5 жовтня 2021 року №  910/6790/18) та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (приміром, у постанові від 21 лютого 2023 року у справі                  № 591/4399/19).  
Схожий підхід до перегляду судових рішень за виключними обставинами з мотивів встановленої Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи раніше висловила також Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19. З уваги на текстуальний виклад пункту 1 частини першої статті 459 Кримінального процесуального кодексу України (в якому немає застереження «якщо рішення суду ще не виконане») - на підставі якого у справі №  4819/49/19 і розглядалося питання про можливість перегляду остаточного судового рішення за виключними обставинами - цій постанові акцентується на тому, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.
Дотримуючись існуючої правової позиції щодо перегляду судових рішень, які набрали законної сили, з підстави, передбаченої у пункті 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, колегія суддів у цій справі виходить з того, що постанова Верховного Суду (ухвалена у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду) від 1  грудня 2022 року у справі № 120/5889/21-а, щодо перегляду якої за виключними обставинами звернулася ОСОБА_1 , є судовим рішенням, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, відповідно це судове рішення не підлягає примусову виконанню, тому - у значенні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України - не може переглядатися за виключними обставинами.  
З тих самих мотивів варто додати також, що друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 13 вересня 2023 року №  8-р(II)/2023 і має значення для вирішення наступних (майбутніх) справ та не може бути підставою для перегляду (зміни) правової позиції суду у спорі, щодо якого постановлене остаточне судове рішення.  
З приводу доводів позивачки, які висловлені у відповіді на заперечення, про невиконання відповідачем судового рішення, яке набрало законної сили, суд зазначає, що заява про перегляд за виключним обставинами судового рішення в цій справі стосується постанови суду касаційної інстанції (який ухвалив нове рішення в частині позовних вимог, щодо яких подана касаційна скарга), тому питання про невиконання чи неналежне виконання судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій не охоплюється предметом судового розгляду на цій стадії (у цьому провадженні). 
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.
За частиною першою статті 369 КАС України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.
Керуючись статтями 359, 361, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
у х в а л и в:  
Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 1 грудня 2022 року у справі          № 120/5889/21-а.  
Постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 1  грудня 2022 року у справі № 120/5889/21-а - залишити в силі.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та не оскаржується. 

Головуючий суддя                                                                                      М. І. Смокович
Судді                                                                                                     В. Е. Мацедонська
                                                                                                    О. Р. Радишевська