18.10.23
22-ц/812/1109/23
Провадження № 22-ц/812/1109/23 Суддя першої інстанції Шолох Л.М.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
17 жовтня 2023 року м. Миколаїв Справа № 490/7605/17
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
при секретарі судового засідання – Голощапової А.О.,
за участі відповідача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»  на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від  14 серпня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Шолох Л.М., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення,
В С Т А Н О В И В:
04 вересня 2017 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення.
Доводи позову обґрунтовано тим, що 27 жовтня 2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру загальною площею 27,30 кв. м, житловою площею 18.40 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 30 серпня 2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. та зареєстрований у державному реєстрі під № 5031.
Після отримання права власності на вказану нерухомість позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало реєстрація та проживання у ньому ОСОБА_1 . 
Посилаючись на викладене, Банк просив суд виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та/або проживає у квартирі яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири, без надання іншого житлового приміщення.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 серпня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.
З наданих позивачем разом із позовною заявою доказів не вбачається, на яких умовах укладено кредитний договір з відповідачем та на які саме кошти відповідачем придбано квартиру АДРЕСА_2 (за кредитні чи особисті). Хоча такий кредитний договір безумовно є у розпорядженні позивача.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем відповідно до приписів частини першої статті 81 ЦПК України не доведено належними та допустимими доказами необхідність виселення відповідача із означеної квартири.
Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі. 
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції не врахував наступне.
ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 12 серпня 2005 року уклали кредитний договір № NKH3GD04440145.
Відповідно до пункту 1.1. договору ПАТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачу кредит у розмірі 12 500 дол. США на термін до 11 серпня 2025 року на покупку квартири. 
Відповідно до пункту 6 договору іпотеки від 30 серпня 2005 року, ОСОБА_1 надав в іпотеку квартиру, яку купив у власність 16 серпня 2005 року, тобто після отримання кредитних коштів. 
Вказані факти підтверджують, що квартира ОСОБА_1 придбана за кредитні кошти.
27 жовтня 2016 року Банк набув у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в позасудовому порядку.
Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2023 року по справі № 199/5202/17, зазначив «суди не звернули уваги, що однією з підстав позовних вимог Банку є те, що спірна квартира придбана за рахунок кредитних коштів, а тому при виселенні позичальника із предмета іпотеки інше житло не надається; оскільки спірна квартира, що є предметом іпотеки, придбана на підставі договору купівлі-продажу від 07 травня 2008 року за 435 000 грн, за рахунок кредитних коштів, наданих банком за кредитним договором № DNU0GK00001620 від 07 травня 2008 року, частина кредиту на придбання нерухомості у розмірі 87 000 дол. США – п. 8.1. договору, тому допускається виселення без надання іншого постійного житлового приміщення.
Тому за обставин цієї справи Банком підтверджені підстави для задоволення його вимоги про виселення відповідача без надання іншого постійного житлового приміщення у зв`язку з чим судові рішення в цій частині належать скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення цих вимог Банку».
Верховний Суд в постанові від 22 березня 2023 року по справі № 361/4481/19, провадження № 14-109цс22 зазначив: «Реєстрація місця проживання з порушеннями вимог закону та договору іпотеки доньки іпотекодавця ОСОБА_1 у житловому будинку, який є предметом іпотеки, не може використовуватись учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу.
З урахуванням викладеного наявні обґрунтовані підстави для задоволення позову про виселення ОСОБИ_1 із житлового будинку на АДРЕСА_1 та скасування реєстрації її місця проживання».
Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії ( п. 17.12 іпотеки).
Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надав своєї згоди на відповідну реєстрацію відповідача за адресою предмета іпотеки, позивач вважає, що реєстрація відповідача у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язку, так і виключення значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Копія кредитного договору та договору іпотеки долучаються до апеляційної скарги саме з метою з`ясування обставин справи, а саме підтвердження факту, що квартира куплена за кредитні кошти та з метою встановлення істини по справі.
На день слухання справи від відповідача відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Відповідно до частин 1, 2 та 5  статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Приписами частини 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно із частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на таке.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що відповідно до  Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02 листопада 2016 року, право власності на кватиру АДРЕСА_3 , загальною площею 27,3 кв.м., житловою площею 18,4 кв.м було зареєстровано за ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі договору іпотеки № 5031 від 30 серпня 2005 року.
Як зазначає у своїй позовній заяві Банк ця квартира отримана ним у позасудовому порядку шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Також судом першої інстанції установлено, що у зазначеній квартирі на час розгляду справи зареєстрований відповідач у справі - ОСОБА_1 .
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивач будь-яких доказів на підтвердження тієї обставини, що житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , було придбано за кредитні кошти, отримані ОСОБА_1 на виконання умов кредитного договору не подав. Натомість, Банк, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, та подавши суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника, не представив суду кредитний договір, договір іпотеки з відповідним застереженням або будь-який інший доказ, який би відповідав критеріям достатності, належності та допустимості, на підтвердження вказаної обставини. Тому дійшов висновку, що Банком не доведено відповідними доказами, що вказане житлове приміщення придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Виселення осіб із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина 1 статті 109 ЖК УРСР).
Відповідно до частини 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Аналогічні за змістом положення містяться й у частині 3 статті 109 ЖК України.
Разом із тим, частина 2 статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2021 року в справі № 310/2950/18 зроблено висновок, що: «враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення в цілому, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається».
У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 209/2032/14-ц зазначено, що: «частиною другою статті 109 ЖК Української РСР врегульовано правовідносини при відсутності в особи, яка підлягає виселенню на законних підставах із займаного іпотечного житлового приміщення, іншого житла у власності або користуванні. Гарантія надання іншого постійного житлового приміщення поширюється на осіб, для яких житло, з якого вони підлягають виселенню у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, є єдиним об`єктом житлової нерухомості, що перебуває у їхній власності або користуванні. За наявності в особи у власності іншого (інших) об`єкту житлової нерухомості, яким вона має право безперешкодно користуватись, така особа може підлягати виселенню з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки така особа в результаті виселення не стає безхатченком, у неї відсутня потреба у забезпеченні житлом. Отже, відсутні підстави вважати, що на таку особу буде покладено надмірний тягар. Інше тлумачення положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР допускало б покладення індивідуального надмірного тягаря на іпотекодержателя (нового власника), могло б поставити його у набагато гірше становище порівняно з особою, яка підлягає виселенню, і свідчило про порушення справедливо балансу між правами учасників спору».
Подібний за змістом висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року в справі № 442/328/19-ц.
У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року в справі № 344/12708/19 вказано, що: «відповідачі, як колишні власники спірної квартири, яка була предметом іпотеки і не придбавалась за кредитні кошти, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР можуть користуватись цією квартирою до забезпечення іншим постійним жилим приміщенням. Якщо колишні власники фактично не проживають у спірному житлі, яке набуто новим власником за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та забезпечені іншим постійним житлом, відповідно, відсутні передбачені законом підстави для збереження за ними права на користування вже чужим майном на підставі частини другої статті 109 ЖК УРСР. Отже, для вирішення питання щодо визнання осіб такими, що втратили право користування майном (наслідок виселення), необхідно встановити, чи проживають та користуються відповідачі спірним житлом, чи мають вони інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачами».
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. На підставі частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У частині 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 6 цієї статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За такого оскільки АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про виселення відповідача без надання йому іншого житлового приміщення, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що саме позивач повинен був довести наявність передбачених частиною 2 статті 109 ЖК України підстав для виселення мешканців іпотечного житла без надання їм іншого житлового приміщення.
Установивши, що АТ КБ «ПриватБанк» не надало належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту придбання квартири АДРЕСА_3 за кредитні кошти, а також обставин наявності у відповідачів іншого житла, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову.
Водночас разом з апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» надало суду копію кредитного договору № NКН3GD04440145 від 12 серпня 2005 року, копію договору іпотеки від 30 серпня 2005 року, котрі до суду першої інстанції позивачем не подавалися. 
У пункті 6 частини 2 статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення пункту 6 частини 2 статті 356, частин 1-3 статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини 1 статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15 зазначено, що: «відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».
           Між тим судом апеляційної інстанції встановлено, що скаржник в апеляційній скарзі взагалі не заявляв про долучення додаткових доказів, не обґрунтовував наявності виняткового випадку неподання зазначених доказів у встановлений строк, як і не доводив неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача, та розпорядився наданими йому процесуальними правами на власний розсуд, подавши до місцевого суду заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача.
         Таким, чином позивач не дотримався чітко встановленого процесуальним законодавством порядку подання додаткових доказів в суді апеляційної інстанції, а отже не вчинив відповідної процесуальної дії, що, як наслідок, виключає вчинення судом апеляційної інстанції процесуальних дій щодо долучення та надання оцінки додатковим доказам.  
За такого доводи апеляційної скарги про те, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини даної справи, зокрема, що спірна квартира придбана за кредитні кошти, що у свою чергу підтверджується умовами кредитного та іпотечного договорів є неприйнятними.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції дотримався норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки Банк, подавши до районного суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника, розпорядився своїми процесуальними правами на власний розсуд та не представив суду договір іпотеки з відповідним застереженням чи кредитний договір або будь-який інший доказ, який би відповідав критеріям достатності, належності та допустимості, на підтвердження заявлених позовних вимог. При цьому, надавши до суду апеляційної інстанції копію кредитного договору та копію договору іпотеки будь-яких доказів неможливості подання зазначених документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від АТ КБ «ПриватБанк», позивач не надав.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, перерозподіл судових витрат не здійснює.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 серпня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України. 
Головуючий Л.М. Царюк
Судді Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська
Повний текст постанови складено 18 жовтня 2023 року.