КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 757/36699/20                                  Головуючий у суді першої інстанції - Матійчук Г.О.
Номер провадження № 22-ц/824/7849/2023                                      Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 листопада 2023 року                                                                           м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів:                      Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», подану представником Коцюбою Олексієм Вікторовичем, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, розірвання депозитних договорів та стягнення коштів (вкладів, процентів, залишків на карткових рахунках та штрафних санкцій),-
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2020 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, розірвання депозитних договорів та стягнення коштів (вкладів, процентів, залишків на карткових рахунках та штрафних санкцій), у якому просила розірвати депозитний договір №SAMDN80000738641550 від 16 жовтня 2013 року та стягнути із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором №SAMDN80000738641550 від 16 жовтня 2013 року: 4 755 євро - сума вкладу; 267, 37 євро - нараховані, але не зняті відсотки; 2 400, 74 євро - не нараховані відсотки: з 17 березня 2014 року по 26 серпня 2020 року; 1, 18 євро - 3 % річних з 25 серпня 2020 року по 26 серпня 2020 року; 429, 21 євро - пеня на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період із 25 серпня 2020 року по 26 серпня 2020 року.
Свої вимоги мотивувала тим, що 16 жовтня 2013 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір №SAMDN80000738641550, на виконання якого було відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який внесено 4 755 євро.
Вказувала, що навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень АТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим та м. Севастополя, відповідачем було безпідставно заблоковано її рахунки, а нарахування відсотків було припинено.
Так, позивач зазначала, що з метою розблокування рахунку та поновлення обслуговування вона неодноразово зверталася до банку.
20 серпня 2020 року в банку отримано її заяву від 15 червня 2020 року про розірвання зазначеного вище депозитного договору, видачу вкладу та відсотків.
Відповідно до виписки банку № ID 34507872 від 08 липня 2014 року, на рахунку № НОМЕР_2 знаходилися кошти у розмірі 5 022, 37 євро.
Вважає, що оскільки відповідач не виконав своїх обов?язків з повернення їй вказаних коштів, грошові кошти за договором банківського вкладу від 16 жовтня 2013 року, з врахуванням нарахованих процентів, трьох відсотків річних та пені, підлягають стягненню із відповідача, а вказаний договір - розірванню, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Розірвано депозитний договір №SAMDN80000738641550 від 16 жовтня 2013 року та стягнуто із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором №SAMDN80000738641550 від 16 жовтня 2013 року:
- 4 755 євро - сума вкладу;
- 267, 37 євро - нараховані, але не зняті відсотки;
- 2 400, 74 євро - не нараховані відсотки: з 17 березня 2014 року по 26 серпня 2020 року;
- 1, 18 євро - 3 % річних з 25 серпня 2020 року по 26 серпня 2020 року;
- 86 446, 76 грн - пеня на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період із 25 серпня 2020 року по 02 лютого 2021 року.
В задоволенні іншої частини позову - відмовлено.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 4 111, 16 грн.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник АТ КБ «Приватбанк» - Коцюба О.В. подав апеляційну скаргу, в якій наголошує, що згода кредитора не має право встановлювального значення при укладанні договору між первісним та новим боржниками, оскільки для укладання такого договору потрібна лише домовленість двох сторін, визначення сторонами істотних умов договору та укладення договору у встановленій законом формі. Таким чином, згода кредитора є однією з умов дійсності договору переведення боргу у відношенні лише одного з його наслідків (заміни боржника), але не є необхідним елементом самого договору про переведення боргу та не може впливати на його недійсність в цілому.
Банк вказує, що до того ж, згода кредитора на переведення боргу є юридичною дією, що може як передувати, так і слідувати за моментом переведення боргу, оскільки ЦК України прямо не передбачено право кредитора надавати згоду на переведення боргу виключно перед укладанням та виконанням правочину.
Відтак, на думку апелянта, згода кредитора, у тому числі яка надана/отримана шляхом вираження її через конклюдентні дії такого кредитора, до яких відноситься також і "мовчазна" згода, надана після укладання та виконання сторонами договору про переведення боргу - свідчить про досягнення ефекту переведення боргу і перебування кредитора у зобов`язальному правовідношенні з новим боржником.
Таким чином, розміщення банком повідомлення від 15 лютого 2015 року на офіційному сайті Приватбанку у відповідному розділі Умов та Правил з встановленням строку для кредиторів (клієнтів Кримської філії ПриватБанк) до 15 лютого 2015 року для подання (надсилання) письмових заперечень (висловлення незгоди) щодо переведення боргу на ТОВ "ФК "Фінілон" було цілком правомірно- юридичною дією банку, яка кореспондувалася з вимогами законодавства, а отримання банком у такий спосіб згоди від кредиторів було підтвердженням їх відношення до укладеного 17 листопада 2014 року правочину та досягненням ефекту переведення боргу за ним.
Зокрема, постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі №904/1721/20 залишено без змін рішення суду першої інстанції, яким було задоволено позов АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» про внесення змін до договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року у зв`язку з істотною зміною обставин шляхом визнання укладеною додаткової угоди від 10 січня 2020 року до договору. Таким чином, це додатково підтверджує факт дійсності та чинності договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року та обов`язковість його виконання сторонами.
Відтак, апелянт вважає, що судом першої інстанції помилково не враховано, що позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки борг переведено на нового боржника, а тому суд мав підстави для відмови у задоволенні позовних вимог з цих підстав.
Повторно наголошує й на тому, що договір розірвано з моменту пред`явлення позивачем вимоги про його розірвання від 15 червня 2020 року, тому стягнення з відповідача пені, що була нарахована позивачем на підставі ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» за період, коли споживчі правовідносини між сторонами депозитного договору були вже припинені у зв`язку з розірванням договору є неправомірним.
Враховуючи викладене в апеляційній скарзі, банк просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 лютого 2023 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
12 вересня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якому вказує, що твердження банку, що він є неналежним відповідачем через переведення боргу до ТОВ «Фінілон», представник позивача наголошує, що позивач не надавав банку ніякої згоди на переведення боргу жодним третім особам, а відтак договір про переведення боргу віл 17 листопада 2014 року на ТОВ «Фінілон» є нікчемним, оскільки при його укладенні порушена встановлена законом процедура його укладення.
Крім того, твердження банку, що депозитний договір від 16 жовтня 2013 року є розірваним з моменту направлення позивачем вимоги про його розірвання є помилковим, адже банк не виконав свої зобов`язання з повернення суми вкладу разом із відсотками, як це передбачено умовами договору, а саме по собі звернення позивача із заявою про розірвання договору не може свідчити про їх договірне розірвання.
У відзиві представник  ОСОБА_1  - ОСОБА_3 просить апеляційний суд залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» - відхилити. Всі судові витрати покласти на відповідача.
Сторони у справі, будучи належним чином повідомленими про дату час та місце розгляду справи ( а.с. 63-67 т.2)  до суду апеляційної інстанції не з`явилися та заяв про відкладення справи з причин, які могли бути визнанні поважними не подали. 
У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутність сторін у справі.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції встановив, що  16 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір №SAMDN80000738641550 «Стандарт». На виконання зазначеного вище договору було відкрито рахунок № НОМЕР_3 , на який позивачкою у справі  було внесено 4 755, 00 євро (а.с. 12-14).
Умовами вказаного договору передбачено, що клієнт передає, а банк приймає грошові кошти в сумі 4 755, 00 євро, строком на 3 місяці, до 16 січня 2014 року включно. Для внесення суми вкладу банк відкриває клієнту особовий рахунок № НОМЕР_3 . Процентна ставка по вкладу складає 5,5 % річних. Період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць. Вказаний договір передбачає автоматичну пролонгацію.
Відповідно до виписки банку № ID 34507872 від 08.07.2014 року, на рахунку № НОМЕР_2 знаходилися кошти у розмірі 5 022, 37 євро (а.с. 14-15).
15 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання зазначеного вище договору, видачу вкладів та відсотків, яку отримано 20 серпня 2020 року (а.с. 16-18). Однак  Банк взятого на себе зобов`язання із повернення  грошових коштів ( вкладу) та нарахованих процентів за користування вказаними коштами не виконав. 
Вирішуючи  вказаний спір між сторонами та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що посилання позивача, що АТ КБ «ПриватБанк» не виконав своїх обов?язків з повернення позивачу вказаних коштів, грошові кошти за договорами банківського вкладу від 16 жовтня 2013 року №SAMDN80000738641550, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, та не спростовано доводами відповідача. Матеріали справи не містять будь-яких доказів виконання відповідачем зобов`язань за договором банківського вкладу.
Зокрема суд послався на те, що у матеріалах справи міститься підтвердження про отримання АТ КБ «ПриватБанк» вимоги ОСОБА_1 щодо повернення банківського вкладу - 20.08.2020 року (а.с. 18), а отже суд приходить до висновку, що у відповідача виник обов?язок повернення позивачу вказаних коштів, з врахуванням нарахованих процентів.
При цьому відповідач не заперечує факт укладення вказаного договору від 16.10.2013 року №SAMDN80000738641550, а лише посилається на те, що вказаний договір вже припинив свою дію, однак дане твердження не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, адже договором передбачено, що у разі, якщо після закінчення терміну вкладу, клієнт не заявить банку про відмову від продовження терміну, вклад автоматично вважається продовженим ще на один термін. Термін вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк, а відповідачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження зазначеного.
Твердження відповідача про те, що договір є розірваним з моменту звернення позивача до банку з заявою про розірвання договорів, суд відхилив, як безпідставні.
Посилання відповідача, що належним відповідачем у справі є ТОВ «ФК «Фінілон», оскільки відбулось переведення боргу за депозитним договором з первісного боржника - ПАТ КБ «ПриватБанк» на нового боржника - ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу №б/н від 17.11.2014 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», та електронного додатку №1 (перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування) до договору про переведення боргу від 17.11.2014 року, суд не взяв до уваги з огляду на відсутність згоди кредитора про таке переведення, як це передбачено ст. 520 ЦК України.
Визначаючи суму стягнення за вказаним договором депозитного вкладу,  суд погодився із розрахунком нарахованих процентів, наданих позивачем, відповідно до якого сума нарахованих процентів за Договором №SAMDN80000738641550 від 16.10.2013 року становить: 2 676, 37 євро - нараховані, але не зняті відсотки; 2 400, 74 євро - не нараховані відсотки: з 17.03.2014 року по 26.08.2020 року.
Також суд погодився із доводами позивача про стягнення  відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України із відповідача  3 % річних, нараховані за Договором №SAMDN80000738641550 від 16 жовтня 2013 року у розмірі 1, 18 євро за період із 25.08.2020 року по 26.08.2020 року, та пені згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»  в розмірі   86 446, 76 грн. 
Апеляційний суд не  може  повністю погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у частині визначення сум стягнення та вимог про розірвання договору  не  відповідає з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є  договори та інші правочини (ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору.
До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено главою 71 ЦК України або не випливає із суті договору банківського вкладу (частина третя статті 1058 ЦК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.
Залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (пункт 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за № 1256/8577 (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Положення № 516).
Банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком (пункт 3.3 Положення № 516).
Банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункти 1.8 та 1.9 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Інструкція № 492).
Відповідно до пункту 5 постанови Правління Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, що унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, зокрема відповідної Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк».
Постановою Національного банку України від 19 березня 2003 року № 124 (зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 травня 2003 року за № 353/7674, яка на цей час втратила чинність на підставі постанови Національного банку України від 01 березня 2016 року № 129), затверджено Правила організації статистичної звітності, що подається до Національного банку України, в якій міститься Форма № 625 (місячна) «Звіт про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку».
Зазначена Форма містить у собі відомості про усі істотні умови депозитних договорів контрагентів банку, загальний розмір зобов`язань банка за якими перевищує два мільйони гривень.
За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
Отже, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.
Із матеріалів справи вбачається, що 16 жовтня 2013 року між позивачкою у справі ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір №SAMDN80000738641550, на виконання якого було відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який  позивачем внесено грошові кошти у розмірі  4 755 євро.
Умовами вказаного вище договору, погодженого сторонами було передбачено строк на 3 місяці, до 16 січня 2014 року включно, а також  процентна ставка по вкладу складає 5,5 % річних. Період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць. Вказаний договір передбачає автоматичну пролонгацію (а.с. 12 т.1 ) 
Також  із матеріалів справи вбачається, що 18 серпня 2020 року позивачка як споживач послуг банку звернулася до відповідача із заявою про розірвання договору та повернення грошового вкладу та нарахованих Банком процентів. Вказана заява була вручена представнику  Банку 20 серпня 2020 року, ( а.с. 17,18 т.1).
Із довідки  наданої головним бухгалтером  АТ КБ «Приват банк» від 25 листопада 2020 року  вбачається  що відповідач взятих на себе зобов`язань по поверненню коштів та нарахованих процентів  споживачу  не виконав, мотивуючи  це тим, що вказаний борг за договором банківського вкладу переведений на ТОВ ФК  «Фінілон»  згідно договору про переведення боргу  від 17 листопада  2014 року (а.с. 55-59). 
Колегія суддів  перевіряючи доводи апеляційної скарги  в частині твердження відповдача про  про переведення боргу та належного відповідача у справі  враховує наступні норми матеріального права та наявні в справі докази. 
Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520 ЦК України).
Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).
Як випливає зі змісту статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.
Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.
Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 липня 2023 року у справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21).
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції, встановивши, що кредитор - ОСОБА_1  згоди за заміну боржника з банку на ТОВ «ФК «Фінілон» не надавала, дійшов правомірного висновку що саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, так як банк передав свої обов`язки боржника новому боржнику, не отримавши згоди вкладника.
Отже, є безпідставним посилання у касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» про те, що ТОВ «ФК «Фінілон», як новий боржник за договором, який є предметом спору у цій справі, повинен виконувати всі договірні зобов`язання.
Щодо стягнення вкладу та процентів за договором банківського вкладу колегія суддів враховує наступне. 
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
У статті 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом (частина перша статті 1074 ЦК України).
Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку, слід дійти висновку про наявність правових підстав для стягнення з банку на користь позивача суми вкладів.
Відповідно до статті 1075 ЦК України, договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.
Згідно з частинами першою, п`ятою-шостою статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.
Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.
Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.
Таким чином, повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на всій розсуд.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 6-247цс14.
Разом з тим, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому належним виконанням зобов`язання з боку боржника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Відповідно до умов укладеного сторонами договору банківського вкладу передбачено нарахування процентів на суму вкладу по процентній ставці для вкладів даного найменування та строку, що діє в Банку до закінчення попереднього строку вкладу, без укладення додаткових угод за договором.
У пункті 7 договору банківського вкладу передбачено право сторін дострокового розірвання вказаних договорів з повідомленням сторони за 2 банківські дні до дати розірвання договору.
Так із матеріалів справи  вбачається, що позивач у справі як сторона за договором банківського вкладу договору №SAMDN80000738641550 від 16 жовтня 2013 року звернулася 18 серпня 2020 року із заявою про розірвання вказаного договору вкладу. Дана заява надійшла до банку 20 серпня 2020 року ( а.с. 18 т.1) Тому колегія суддів вважає що вказаний договір банківського вкладу є розірваний із 22 серпня 2020 року відповідно до п. 7 Договору банківського вкладу.  
Зазначений правовий висновок  викладено у постанові  Верховного Суду  від 07 листопада 2023 року у справі № 757/2801/20-ц, який відповідно  ч.4 ст. 263 ЦПК України враховується судом апеляційної інстанції. 
Так із матеріалів справи вбачається що дійсно   відповідач  отримавши від позивачки у справі 4755 євро ( а.с. 13 т.1) , тому зобов`язаний повернути вказану суму коштів. 
Крім того,  користуючись вказаними коштами на протязі  з 16 жовтня 2013 року по 22 серпня 2020 року  відповідач згідно до  п. 27 умов вказаного договору зобов`язаний був нараховувати проценти у розмірі 5,5 % ( а.с. 12). 
Визначаючи суму стягнення колегія суддів погоджується із розрахунком поданим представником позивача ( а.с. 7- 10) однак з врахуванням періоду дії договору із 17 жовтня 2013 року по 22 серпня 2020 року  що становить  2662,72 євро (7150, 35процентів із врахування вкладу за період 17.03.2014  + 267,37нараховані банком проценти за із 17.10.2013 по 16.03.2014 - 4755 сума вкладу).   
Щодо доводів  апелянта про неправильність нарахування  процентів за ч.2 ст. 625 ЦК України то колегія суддів враховує наступне. 
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України).
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) уже неодноразово вказувалося, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20).
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, правильно зазначили про те, що з моменту розірвання договору вкладу нарахування передбачених договором процентів припиняється. Починаючи із 22 серпня 2020 року, права та інтереси ОСОБА_4  забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України.
Суд першої інстанції інстанцій дійшов вірного  висновку про необхідність застосування до вказаних правовідносин частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин,  разом із тим помилився у періоді дійшовши помилкового висновку що  договір є не розірваним. Тому колегія суддів вважає, що рішення  в цій частині  не відповідає нормам матеріального права. 
З врахуванням того, що станом на 22 серпня 2020 року загальна сума невиконаного зобов`язання відповідача перед позивачем  за вкладом та процентами становила 7412,72 євро (4755 +2662,72), а строк не виконання зобов`язання  складає згідно до вимог позивача  з 23 по 26 серпня 2020 року - 4 дні. Тому сума 3% річних згідно до ч.2 ст. 625 ЦК України складає 2,44 євро    (7412,72 х 3/100 х 4 /365).
Щодо перевірки доводів  апелянта про правомірність нарахування судом пені згідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», колегія судів враховує наступне.
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Згідно із статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом, у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
Із положень статті 1058 ЦК України та статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» випливає, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.
Договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику, крім суми вкладу, також і проценти на неї або дохід в іншій формі (статті 1058, 1061 ЦК України).
У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу.
Водночас такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунку за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного, розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунку не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.
Із урахуванням розширеного змісту поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.
Тобто обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Таким чином, до спірних правовідносин споживача фінансових послуг та банку, в разі невиконання банком рішення суду про стягнення відсотків за договором банківського вкладу на час звернення вкладника до суду, підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
У той же час Верховний Суд зауважив, що дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» необхідно трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.
У такому разі, згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», базою нарахування пені необхідно вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Зазначений правовий висновок викладений в постанові ВП Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі №761/16124/1, та постанові  Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року у справі справа № 757/66075/21.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає що дійсно відповідач у справі АТ КБ «Приватбанк» як виконавець не виконав своєчасно  свої зобов`язання в частині поверненні  грошових коштів ( процентів за користування  депозитними коштами) після отримання  20 серпня 2020 року заяви позивача про їх повернення  та  узгодженої дати розірвання договору 22 серпня 2020 року і до 02 лютого 2021 року ( згідно до поданої представником позивача заяви про збільшення позовних вимог від 03 грудня 2020 року (а.с. 71 т.1)  продовжував користуватися даними коштами, тому  вимоги позивачки в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання наданої послуги підлягає частковому задоволенню. 
Визначаючи суму стягнень за вказаними вимогами суд апеляційної інстанції  враховує, що розмір послуги ( процентів) складає 2662,72 Євро,  час затримки  становить  164 дні (з 23 серпня 2020 року по 02 лютого 2021 року) тому розмір пені становити 2 698,53 євро . 
Враховуючи  що пеня є мірою відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань ( неустойкою)  тому її  нарахування повинно бути проведено у національній валюті - гривні. 
Станом  на дату ухвалення судового рішення   курс євро до гривні за даними НБУ складає  38,9392 гривень за один євро.
Тому розмір пені за ч.5 ст. 10 Закону України  складати 105078,60 грн (2698,35 х 38.9392). 
Однак враховуючи що суд першої інстанції визначив вказаний розмір на рівні 86446,76 грн, і позивач погодився із вказаною сумою не оскарживши рішення суду, тому колегія суддів  вважає що саме вказаний розмір пені (86446,76 грн). і повинен бути стягнутий із відповідача у справі на користь ОСОБА_1  
Таким чином  із відповідача у справі АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача у справі  підлягають стягненню 4755 євро депозитного вкладу, 2662,72  євро процентів ( із яких 267.37 євро нарахованих банком, але не виплачених та 2395,33 євро ненарахованих процентів), 2.44 євро в якості трьох відсотків річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України та 86446,76 грн.  пені за ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».    
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції  вирішуючи вказаний спір   правильно застосував норми матеріального права, однак допустив помилки в частині здійснення розрахунків, тому рішення суду підлягає скасуванню із ухвалення нового рішення по суті.  
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як вбачається з матеріалів справи,  позивачка у справі  звільнена від сплати судового збору як при подачі позову в порядку визначеному ч.3 ст. 22 Закону України  «Про захист прав споживачів» у зв`язку з чим зазначені судові витрати повинні бути покладені на відповідача у справі  пропорційно  до суми задоволених позовних вимог.   
Так відповідно предмету спору  у вказаній справі є сума грошових коштів у розмірі 375313,59 грн.   ( 7420,16 євро х 38.93 + 86446,76), тому розмір судового збору при подачі позову до суду першої інстанції повинен був становити 3753,14 грн, а відповідно і  розмір судового збору за подання апеляційної скарги - 5629,71 грн. (3753,14 х 150%), а всього 9382,85 грн  .
З урахуванням того що відповідач при подачі апеляційної скарги частково сплатив судовий збір у розмірі 6166,74 грн (а.с. 21 т.2), тому з нього в дохід держави підлягає стягненню 3216,11 грн.  
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», подану представником Коцюбою Олексієм Вікторовичем задовольнити частково. 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (юр. адр. 01001 м.Київ, вул. Грушевського, 1-Д код ЄДРПОУ 14360570) на користь ОСОБА_1    4755 Євро неповернутої суми депозитного  вкладу, 2662,72 Євро процентів за вказаним вкладом, 2.44 Євро в якості трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання у зв`язку з несвоєчасним повернення суми  депозитного вкладу  згідно до ч.2 ст. 625 ЦК за період із 23 серпня по 26 серпня 2020 року, а всього 7420,16 Євро ( сім тисяч чотириста двадцять Євро  16 євроцента).
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (юр. адр. 01001 м.Київ, вул. Грушевського, 1-Д код ЄДРПОУ 14360570) на користь ОСОБА_1     - 8644,76  грн в якості  пені  за прострочення надання послуги згідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».  
 В задоволенні решти частини позовних вимог ОСОБА_1   відмовити. 
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (юр. адр. 01001 м.Київ, вул. Грушевського, 1-Д код ЄДРПОУ 14360570) в дохід держави  судовий збір у розмірі 3216,11 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Текст постанови складено 15 листопада 2023 року 

Головуючий суддя :                                                                    М.А.Яворський  
          Судді:                                                                                             Т.Ц.Кашперська                                                                                                                В.О.Фінагеєв