УХВАЛА
Іменем України
06 листопада 2023 року
м. Київ
справа № 177/146/22
провадження № 51 - 6542 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021041230001273 по обвинуваченню 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Середне-Водяне Рахівський район, Закарпатська область, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК України), 
встановив:
За вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2022 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
За обставин, детально наведених у вироку, 22 жовтня 2021 року приблизно о 23:20 год. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на асфальтованому майданчику біля торговельних будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , на побутовому ґрунті розпочалася сварка.
Під час якої, ОСОБА_5 , діючи з мотивів спричинення ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, з мотивів гострої неприязні до нього, приблизно о 23:21 год. 22 жовтня 2021 року умисно, зі значною силою, завдав потерпілому ОСОБА_6 одного удару правою взутою ногою в ліву ділянку голови. Від отриманого удару ОСОБА_6 впав спиною на асфальтований майданчик.
Відразу ж після цього, ОСОБА_5 швидко підійшов зі сторони обличчя до лежачого потерпілого ОСОБА_6 та зі значною силою завдав останньому одного удару правою взутою ногою в ліву ділянку голови, а потім схопив потерпілого ОСОБА_6 руками за одяг та підвів його на ноги. Потерпілий в результаті отриманої тяжкої травми голови не зміг устояти на ногах та опустившись на коліна, впав тулубом на поверхню вказаного асфальтового майданчику та втратив свідомість.
Цим часом, ОСОБА_5 сів за кермо власного автомобілю «Mercedes-Benz W123», днз НОМЕР_1 та використовуючи цей транспортний засіб як знаряддя злочину, привів керований ним автомобіль у задній рух та цілеспрямовано, змінивши рух транспортного засобу вперед, спрямував керований ним автомобіль «Mercedes-Benz W123» днз НОМЕР_1 на потерпілого ОСОБА_6 , чим умисно здійснив переїзд потерпілого переднім лівим колесом керованого ним автомобілю в області тулубу та правої нижньої кінцівки. Надалі, ОСОБА_5 привів керований ним автомобіль «Mercedes-Benz W123» днз НОМЕР_1 у задній рух, та повторно тим же переднім лівим колесом автомобіля, що рухався у задньому напрямку, здійснив зворотній переїзд по тілу потерпілого ОСОБА_6 в області тулубу та правої нижньої кінцівки.
Після цього, ОСОБА_5 , припинивши свої протиправні дії, покинув місце злочину. 
У результаті протиправних дій ОСОБА_5 потерпілому ОСОБА_6 були спричинені тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, та перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з його смертю.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 27 липня 2023 року апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 залишив без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задовольнив частково. Вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2022 року змінив у частині вирішення питання долі речових доказів. Речовий доказ - автомобіль «Mercedes-Benz W123» сірого кольору днз НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , разом зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та ключами від замку запалювання повернув законному володільцю ОСОБА_9 . У решті вирок залишив без змін.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування вищевказаних судових рішень та направлення кримінального провадження на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, захисник вказує на невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. 
Захисник посилається на те, що:
?          ?умисел ОСОБА_5 на переїзд потерпілого автомобілем спростовується наявними у справі доказами, тому дії останнього необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 121 та ч. 2 ст. 286 КК України;
?          місцевий суд порушив вимоги ст. 22 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), оскільки, надаючи оцінку доказам, зокрема показанням свідка ОСОБА_10 , був упереджений;
?           суд першої інстанції не правильно здійснив оцінку обставин слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 від 24 жовтня 2021 року;
?           апеляційним судом рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 не приймалося, у зв`язку з чим порушено право на свободу останнього.
Крім того, обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою, що:  
?          постанова про призначення додаткової судово-медичної експертизи є незаконною, оскільки не могла бути складена 01 листопада 2020 року, так як датою реєстрації кримінального провадження є 23 жовтня 2021 року. Проте місцевим судом висновок експерта покладено як доказ винуватості ОСОБА_5 ;
?          у протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 23 жовтня 2021 року не зазначено точний час затримання, що є порушенням вимог КПК України;
?          письмове повідомлення про підозру всупереч ч. 2 ст. 278 КПК України було вручено після 24 годин з моменту затримання ОСОБА_5 , що є порушенням його права на захист;
?          використання судом показань свідка ОСОБА_12 прямо суперечать ч. 5 ст. 95 КПК України, оскільки це показання з чужих слів;
?          з урахуванням, зокрема, даних про особу ОСОБА_5 , а також того, що він визнав позов у частині матеріальних збитків на суму 20000 грн. щодо понесення ОСОБА_13 витрат зумовлених похованням потерпілого, призначене ОСОБА_5 покарання є явно несправедливим через суворість.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 , якими він обґрунтовує заявлені вимоги, за змістом є аналогічними доводам апеляційної скарги сторони захисту, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.
Щодо доводів касаційної скарги захисника, що умисел ОСОБА_5 на переїзд потерпілого автомобілем спростовується наявними у справі доказами, тому дії останнього необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 121 та ч. 2 ст. 286 КК України.
На обґрунтування своїх доводів захисник, зокрема, зазначає, що ОСОБА_5 робив маневр для об`їзду потерпілого, який не лежав на місці, у зв`язку з чим у цьому випадку має місце вина у формі необережності та дії ОСОБА_5 підлягають кваліфікації за ст. 286 КК України.
Під час розгляду кримінального провадження суди приймають рішення, враховуючи комплекс досліджених у судовому засіданні доказів.
Так, зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що в судовому засіданні безпосередньо у встановленому законом порядку суд першої інстанції допитав обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілу ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_14 ,  ОСОБА_12 ,  ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 ,  ОСОБА_17 ,  ОСОБА_18 та ОСОБА_10 , зміст показань яких детально викладений у вироку. 
Крім того, суди встановили, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, даними протоколу огляду місця події від 23 жовтня 2021 року, відповідно до якого оглянуто асфальтовану ділянку місцевості, розташовану біля продуктового магазину «Продукти» по вул. Миру, 8 у с. Лозуватка Криворізького району Дніпропетровської області; даними протоколу огляду місця події від 23 жовтня 2021 року, відповідно до якого проведено огляд транспортного засобу марки «Mercedes-Benz W123» сірого кольору днз НОМЕР_1 , який знаходився на території домоволодіння АДРЕСА_1 , за згодою ОСОБА_5 та ОСОБА_19 . В ході огляду на поверхні лівого переднього крила та зовнішній поверхні водійської двері виявлено сліди РБК, та вилучено змиви; висновком судово-біологічної експертизи № СЕ-19/108-21/13246-БД від 19 листопада 2021 року, згідно з яким на фрагментах марлі зі змивами, які вилучені з автомобіля ОСОБА_5 під час огляду, встановлено наявність слідів крові людини, генетичні ознаки якої збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_6 ; даними протоколу огляду від 29 жовтня 2021 року, відповідно до якого слідчим здійснено огляд DVDдиску, наданого з Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області; даними протоколу проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_15 від 24 жовтня 2021 року, під час проведення якого свідок розповів та показав як саме наносився удар ногою водієм автомобіля в область голови іншого чоловіка, та в якому положенні знаходився потерпілий після удару; даними протоколів проведення слідчих експериментів за участю свідка ОСОБА_11 від 24 жовтня 2021 року та 12 січня 2022 року, під час проведення яких свідок розповів та показав як саме відбувалися події 22 жовтня 2021 року близько 24:00 год біля кіосків по вул. Миру; даними протоколу проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_5 від 23 грудня 2021 року, під час проведення якого обвинувачений розповів та показав як відбулась бійка із потерпілим; висновками судово-медичних експертиз № 2516 від 18 листопада 2021 року, № 2516/1 від 16 листопада 2021 року, № 1584 від 25 жовтня 2021 року; висновками додаткових судово-медичних експертиз № 2516/2 та № 2516/3 від 06 та 14 січня 2022 року.
Так, у своїх рішеннях Верховний Суд також неодноразово зазначав, що чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів (стосовно цього елемента доказування), які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.
Доказування досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа, тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно із цим стандартом доказування) винуватості особи (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі № 728/578/19; від 20 жовтня 2021 року у справі № 759/14119/17).
За результатами апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції, дійшов переконання, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за обставин, наведених у вироку, є обґрунтованим та належно вмотивованим. 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та вважає безпідставними доводи захисника про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК України.
Так, положення ст. 286 КК України регламентують саме порушення правил дорожнього руху, що призвели до настання тілесних ушкоджень або смерті. При цьому законодавець розгалужує суб`єктивну сторону даної статті кримінального Закону з суб`єктивної сторони складу злочину, тобто особа, яка вчиняє ДТП діє не з прямим умислом на заподіяння тілесних ушкоджень та/або смерті, а з неумисною формою вини. 
Водночас, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначив, що, вивченням матеріалів кримінального провадження встановлено, що між обвинуваченим та потерпілим виник конфлікт, в ході якого обвинувачений завдав потерпілому тілесні ушкодження, використовуючи свої частини тіла. В певний момент обвинувачений з метою повного придушення супротиву з боку потерпілого вирішив за допомогою автомобіля завдати більш тяжких ушкоджень. З цією метою обвинувачений безперервно, відразу після нанесення удару сів за кермо транспортного засобу та здійснив наїзд на потерпілого. Дані дії обвинуваченого, з суб`єктивної сторони, охоплювались єдиним умислом, спрямованим на умисне завдання потерпілому тілесних ушкоджень.
У зв`язку з цим, враховуючи, що в діях обвинуваченого наявна саме умисна форма вини, колегія суддів апеляційного суду дійшла слушного висновку, що підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_5 немає.
Щодо доводів касаційної скарги захисника, що?постанова про призначення додаткової судово-медичної експертизи є незаконною, оскільки дата її складання зазначена 01 листопада 2020 року, що є неможливим так як датою реєстрації кримінального провадження є 23 жовтня 2021 року.
Як убачається із оскаржуваної ухвали апеляційного суду, суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідно до аналізу постанови про призначення додаткової судово-медичної експертизи, встановлено, що у ній зазначено номер кримінального провадження, який присвоюється ЄРДР тільки після внесення туди відомостей уповноваженою на те особою. 
На переконання колегії суддів апеляційного суду, зміст даної постанови не міг бути відомий слідчому за рік до події кримінального правопорушення, за таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов слушного висновку, що слідчий у вказаній постанові допустився описки, яка істотно не впливає на законність висновку експертизи.
Щодо доводів касаційної скарги захисника, що?у протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 23 жовтня 2021 року не зазначено точний час затримання. Письмове повідомлення про підозру, всупереч ч. 2 ст. 278 КПК України, було вручено після 24 годин з моменту затримання ОСОБА_5 , що є порушенням його права на захист.
Відповідно до ч. 5 ст. 208 КПК України, про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, обов`язково складається протокол, в якому, крім відомостей, передбачених ст. 104 цього кодексу, зазначаються, зокрема дата та точний час затримання відповідно до положень ст. 209 КПК України.
Статтею 211 КПК України визначено, що строк затримання особи без ухвали слідчого судді, суду не може перевищувати 72 годин з моменту затримання, який визначається згідно з вимогами ст. 209 КПК України.
Положення ст. 278 КПК України визначають, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Письмове повідомлення про підозру затриманій особі вручається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту її затримання. У разі якщо особі не вручено повідомлення про підозру після двадцяти чотирьох годин з моменту затримання, така особа підлягає негайному звільненню.
Щодо недотримання вимог статті 278 КПК України, то колегія суддів акцентує увагу на тому, що процесуальні строки за своїм функціональним призначенням є засобами реалізації процесуальних прав або виконання процесуальних обов`язків. Залежно від цього сплив процесуальних строків тягне за собою різні правові наслідки: закінчення строку реалізації права спричиняє припинення можливості ним скористатися, сплив строку виконання обов`язків не припиняє необхідності виконати цей обов`язок і не тягне за собою припинення повноважень службової особи на здійснення обов`язкової дії.
Разом з тим, як убачається із оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції, детально проаналізувавши матеріали провадження, встановив, що обвинуваченого ОСОБА_5 затримано після вчинення злочину, протягом 24 годин повідомлено про підозру, та протягом 72 годин доставлено до слідчого судді для обрання запобіжного заходу.
У зв`язку з цим апеляційний суд дійшов висновку, що орган досудового розслідування не допустив порушення конвенційних, конституційних та гарантованих КПК України положень щодо негайного постання перед судом затриманої особи.
Слід зазначити, що твердження захисника про те, що зі слів засудженого, його фактично затримано об 11:30 год., а не близько 13:00, як це вказано у протоколі затримання, а у письмовому повідомленні про підозру відсутній час вручення цього документу, не свідчить безумовно про вручення повідомлення про підозру із порушенням вимог ст. 278 КПК України.
Більш того, навіть якщо припустити, що вказане порушення мало місце, то цей факт не спричиняє недійсність вказаної процесуальної дії, а відтак не впливає на допустимість всіх доказів, здобутих у кримінальному провадженні після вручення йому підозри.
Водночас право особи на захист у кримінальному провадженні передбачено положеннями національного законодавства, зокрема ч. 3 ст. 63, п. 6 ч. 3 ст. 129 Конституції України та п. 13 ч. 1 ст. 7, ст. 20 КПК України. Стаття 63 Конституції України закріплює право на захист підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного. Забезпечення права на захист відповідно до ст. 7 КПК України є однією із засад кримінального провадження. Зміст забезпечення права на захист як загальної засади кримінального провадження розкривається у ч. 1 ст. 20 КПК України, зокрема підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості дати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом. Також право на захист забезпечується й іншими нормами КПК України, зокрема статтями 49, 52, 54, 87, 338, 339, а також п. 4 ч. 2 ст. 412.
Разом з тим, у своїй касаційній скарзі захисник не конкретизує, яким чином вищезазначене позначилося на реалізації засудженим права на захист.
Таким чином, доводи касаційної скарги захисника в цій частині є необґрунтованими.
Щодо доводів захисника, що показання свідка ОСОБА_12 прямо суперечать ч. 5 ст. 95 КПК України, оскільки це показання з чужих слів.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 97 КПК України показаннями з чужих слів є висловлювання щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи. Таким чином, показанням із чужих слів буде твердження про існування певного факту, який особа не сприймала особисто, а дізналася про нього зі слів іншої особи. Показання, які містять висловлювання іншої особи, надані для доведення того, що інша особа висловилася саме так за певних обставин, не можуть вважатися показаннями з чужих слів, оскільки в такому разі вони є повідомленням про факт висловлювання, який свідок безпосередньо спостерігав.
Зі змісту оскаржених судових рішень вбачається, що висновок місцевого суду про вчинення засудженим ОСОБА_5 інкримінованого злочину жодним чином не ґрунтується на твердженні, переказаному свідком ОСОБА_12 , щодо почутої розмови певних осіб про події, інкримінованого ОСОБА_5 злочину. Такі обставини були встановлені судом на підставі сукупності доказів, зокрема і письмових. При цьому показання свідка ОСОБА_12 містять висловлювання стосовно фактів, які вона сприймала особисто. 
Таким чином, всупереч доводам захисника, по відношенню до цих фактів показання свідка ОСОБА_12 не можуть вважатися показаннями з чужих слів.
Доводи щодо того, що місцевий суд порушив вимоги ст. 22 КПК України, оскільки, надаючи оцінку доказам, зокрема показанням свідка ОСОБА_10 , був упереджений. 
Так, право на розгляд справи безстороннім судом, встановленим законом, гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однією із процесуальних гарантій цього права є забезпечення процедури відводу судді у ситуації, коли суддя має особистий інтерес щодо результату розгляду справи, конфлікт інтересів або іншим чином упереджений стосовно будь-якої особи, яка бере участь у справі.
У кримінальному процесуальному законодавстві України закріплено інститут відводу, самовідводу, який передбачає інструменти для усунення упередженого судді від здійснення судового розгляду кримінального провадження, сприяє підвищенню рівня довіри громадськості до суду та винесених ним рішень.
До обставин, що виключають участь судді (слідчого судді) в кримінальному провадженні та забезпечують неупередженість суддів відноситься така підстава для самовідводу, відводу, як наявність інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.
Відповідно до положень ст. 80 КПК України за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 КПК України, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, захисник, представник, експерт, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід. За цими ж підставами їм може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні. Відвід повинен бути вмотивованим.
Водночас, сторона захисту не була позбавлена можливості, у разі виникнення сумнівів у неупередженості судді, заявити йому відвід.
Разом з тим, Суд звертає увагу, що сама по собі відмова суду у задоволенні клопотання сторони захисту не може викликати сумнів у неупередженості суду та слугувати підставою для відводу судді.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи сторони захисту про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Щодо доводів касаційної скарги захисника, що апеляційним судом рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 не приймалося, у зв`язку з чим порушено право на свободу останнього.
 На обґрунтування вказаного доводу, захисник зазначив, що на момент винесення Дніпровським апеляційним судом ухвали від 27 липня 2023 року, більше як 6 місяців закінчився строк дії ухвали суду про тримання під вартою ОСОБА_5 і цей строк апеляційним судом не продовжений в установленому законом порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Частиною 4 ст. 374 КПК України встановлено, що у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.
При цьому, згідно з ч. 3 ст. 377 КПК України, якщо обвинувачений, що тримається під вартою, засуджений до арешту чи позбавлення волі, суд у виняткових випадках з урахуванням особи та обставин, встановлених під час кримінального провадження, має право змінити йому запобіжний захід до набрання вироком законної сили на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою, та звільнити такого обвинуваченого з-під варти.
Змістовний аналіз вищевказаної норми закону вказує, що за загальним правилом до обвинуваченого, який тримається під вартою, до особи, засудженої до покарання у вигляді арешту або позбавлення волі, підлягає подальше застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Лише у виняткових випадках тримання під вартою може бути змінено на більш м`який запобіжний захід.
Як убачається із ухвали Дніпровського апеляційного суду від 13 липня 2023 року, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, захисник ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , звернувся до апеляційного суду із клопотанням про негайне звільнення обвинуваченого з-під варти, в якому він зазначив, що вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , до набрання вироком законної сили, залишено без змін.
Разом з тим, станом на 13 липня 2023 року закінчився строк дії ухвали суду про тримання під вартою ОСОБА_5 і цей строк не продовжено в установленому порядку в апеляційному суді.
При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції застосував до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Водночас апеляційним судом враховано практику ЄСПЛ, відповідно до якої починаючи з дати постановлення вироку (навіть якщо лише судом першої інстанції), підсудний перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції. У такому випадку судовий контроль за позбавленням свободи, що вимагається згідно з пунктом 4 статті 5 Конвенції, вважається вже інкорпорованим у постановлений вирок та призначене покарання (справа «Руслан Якловенко проти України», п. 32).
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов слушного висновку, що в даному провадженні відносно обвинуваченого діє запобіжний захід, встановлений вироком суду, який на час розгляду клопотання захисника не набрав законної сили, а тому не потребує його продовження.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи сторони захисту про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Щодо доводів касаційної скарги захисника про невідповідність призначення покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.
Так, положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.  
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Як вбачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, що належить до категорії тяжких злочинів, його обставини та наслідки, а також дані про особу обвинуваченого, який є чоловіком молодого віку, раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра не перебуває,  за місцем проживання характеризується посередньо, одружений, має малолітнього сина, офіційно не працевлаштований, але періодично працював по найму. Крім того суд врахував відсутність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, та обставин, які відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання. 
При цьому, судами враховано, що наслідком вчинення даного правопорушення є смерть людини, та обставини вказаного правопорушення, а саме вчинення його у центрі села, в присутності інших осіб, відкрито та очевидно для оточуючих.
Також суди врахували думку потерпілої, яка просила призначити справедливе покарання на розсуд суду.
Суди також не залишили поза увагою поведінку обвинуваченого під час вчинення злочину, який, заподіявши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, у тому числі шляхом переїзду його автомобілем, залишив потерпілого в тяжкому стані на місці події, при цьому не здійснив навіть виклику швидкої допомоги, що свідчить про повну байдужість до життя та здоров`я людини і відсутність критичного відношення до своєї поведінки. 
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання та доводи, викладені стороною захисту у поданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Апеляційний суд вказав, що доводи апеляційної скарги сторони захисту, щодо необхідності призначення ОСОБА_5 менш суворого покарання, врахована судом першої інстанції.
Погоджуючись із рішенням місцевого суду, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо необхідності призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України, а тому, на переконання колегії суддів цього суду, є справедливим, необхідним та достатнім для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.
Решта доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_4 висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції. 
Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370 і 419 КПК України.
В той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412 - 414 КПК України, а відтак й необхідності зміни чи скасування судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2023 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                    ОСОБА_2                           ОСОБА_3