ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року	Львів	Справа № 460/8728/23 пров. № А/857/12211/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 червня 2023 року   у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Гудима Н.С., 
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Рівне,
дата складання повного тексту рішення – 15 червня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

06 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просила: визнати протиправним і скасувати рішення №  172750005319 від 01 лютого 2023 року про відмову у призначенні пенсії за віком; зобов`язати зарахувати до страхового стажу, який дає право на пенсію за віком,  період роботи з 1993 по 2000 роки згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 , період роботи в колгоспі на посаді вихователя дитячого садочка КСП «Зоря комунізму», який в подальшому був перейменований в ПСГП «Зоря»; зобов`язати повторно розглянути її заяву про призначення пенсії від 01 січня 2022 року з доданими документами, в порядку, строк і спосіб, визначені законодавством, прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що після досягнення 60-річного віку, 24 січня 2023 року звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до п. 1 ст. 26 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV. Проте, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 01 лютого 2023 року за №  172750005319 їй було відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи, до страхового стажу не зараховано період з 1993 по 2000 роки на посаді вихователя дитячого садочка КСП «Зоря комунізму», оскільки запис про звільнення завірений печаткою ПСГП «Зоря» за підписом голови КСП «Зоря» при прийомі в КСП «Зоря комунізму». Вважає, що неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки з вини роботодавця не може бути підставою для позбавлення конституційного права на соціальний захист. 
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 02 травня 2023 року залучено Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області, як другого відповідача в цій справі.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15 червня 2023 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком №  172750005319 від 01.02.2023. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період її роботи з 1993 року по 21.07.2000 на посаді вихователя дитячого садочка КСП «Зоря комунізму». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області   повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 24.01.2023 з урахуванням висновків, викладених в судовому рішенні.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відомостями, які містяться в трудовій книжці колгоспника НОМЕР_1 від 27 липня 2000 року, підтверджено період роботи позивача з 01 січня 1993 року по 21 липня 2000 року у колгоспі «Зоря комунізму». Згідно з вимогами ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права. Той факт, що  запис № 2 про звільнення позивача з роботи завірений печаткою ПСГП «Зоря», не спростовує факту роботи позивача у спірний період в колгоспі «Зоря комунізму», оскільки відповідно до архівної довідки від 09 лютого 2023 № Я-1/01-27/23 колгосп «Зоря комунізму» з 21 лютого 1992 року перейменовано в колгосп «Зоря». Таким чином, суд першої інстанції вважав підитвердженим період роботи позивача з 01 січня 1993 року по 21 липня 2000 року у колгоспі «Зоря комунізму» вихователем дитсадку, який підлягає зарахуванню до її страхового стажу. З урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, суд першої інстанції прийшов до висновку про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків, викладених в цьому судовому рішенні.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Вказує, що період роботи з 1993 по 2000 роки на посаді вихователя дитячого садочка КСП «Зоря комунізму» не враховано до страхового стажу позивача, оскільки запис про звільнення в трудовій книжці колгоспника НОМЕР_1 від 27 липня 2000 року завірений печаткою ПСГП «Зоря» за підписом голови КСП «Зоря» при прийомі на роботу в колгосп «Зоря комунізму», а також в уточнюючих довідках від 11 січня 2023 року №  5 та від 13 січня 2023 року № 38 відсутня інформація про трудову участь в ПСГП «Зоря» з 1993 по 2000 роки та відсутня будь-яка інформація про період роботи на даному підприєстві в реєстрі застрахованих осіб. Вважає, що з огляду на вказане позивачу правомірно відмовлено у призначенні пенсії за віком.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після досягнення 60-річного віку, 24 січня 2023 року звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до п. 1 ст. 26 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV.
Органом призначення пенсії за принципом екстериторіальності визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області. 
За результатами розгляду поданих позивачем до заяви документів Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області рішенням від 01 лютого листопада 2023 року за №  172750005319) відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи у зв`язку з тим, що страховий стаж позивача становить 24 роки 1 місяць 29 днів, при необхідному 29 років. При цьому, до страхового стажу не зараховано період роботи з 1993 по 2000 роки на посаді вихователя дитячого садочка КСП «Зоря комунізму», оскільки запис про звільнення в трудовій книжці колгоспника НОМЕР_1 від 27 липня 2000 року завірений печаткою ПСГП «Зоря» за підписом голови КСП «Зоря» при прийомі на роботу в колгосп «Зоря комунізму», а також в уточнюючих довідках від 11 січня 2023 року №  5 та від 13 січня 2023 року № 38 відсутня інформація про трудову участь в ПСГП «Зоря» з 1993 по 2000 роки та відсутня будь-яка інформація про період роботи на даному підприєстві в реєстрі застрахованих осіб (а.с.10,11).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду регулюють Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ (далі – Закон № 1788-ХІІ) та Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV (далі – Закон № 1058- IV).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб – члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Статтею 1 Закону № 1058- IV передбачено, що пенсія – щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом;
застрахована особа – фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування;
страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Частиною 1  статті 9 Закону № 1058-ІV  передбачено, що відповідно до цього  Закону  за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Частиною першою статті 24 Закону № 1058-ІV визначено, що страховий стаж – це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону № 1058-ІV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з приписами частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 26 Закону №1058-ІV, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року – не менше 29 років.
Згідно зі ст. 62 Закону № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання статті 62 Закону № 1788-ХІІ постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі – Порядок № 637).
Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок.
Проаналізувавши наведені норми, колегія суддів зазначає,  що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості, зазначені неповні чи неточні відомості про роботу працівника у певний період, то для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи, на підставі яких можна дійти висновку, де і протягом якого періоду працював працівник. Ці документи можуть бути видані роботодавцем (його правонаступником), архівними установами, до яких передано документи з особового складу для зберігання. Якщо є можливість підтвердити трудовий стаж даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, то використовуються ці відомості.
Як встановлено судом першої інстанції, у оскаржуваному рішенні Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області не зараховано до страхового стажу позивача спірний період роботи, оскільки не зараховано період роботи з 1993 по 2000 роки на посаді вихователя дитячого садочка КСП «Зоря комунізму», оскільки запис про звільнення в трудовій книжці колгоспника НОМЕР_1 від 27 липня 2000 року завірений печаткою ПСГП «Зоря» за підписом голови КСП «Зоря» при прийомі на роботу в колгосп «Зоря комунізму», а також в уточнюючих довідках від 11 січня 2023 року №  5 та від 13 січня 2023 року № 38 відсутня інформація про трудову участь в ПСГП «Зоря» з 1993 по 2000 роки та відсутня будь-яка інформація про період роботи на даному підприєстві в реєстрі застрахованих осіб. 
Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року№ 58 (далі – Інструкція № 58).
Станом на час роботи позивача за спірний період, діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена 20 червня 1974 року № 162 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (далі – Інструкція № 162), пункти 2.2, 2.3 та 4.1 якої містять положення, подібні положенням пункту 2.2, 2.4 та 4.1 Інструкції № 58.
Пунктом 1.4 Інструкції № 162 визначалося, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС від 06 вересня 1973 року № 656 «Про трудові книжки працівників та службовців» (далі – Порядок № 656) та цією Інструкцією.
Відповідно до п. 1 Порядку № 656 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Згідно з п.2.2 Інструкції № 162 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по-батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Пунктом 2.3 Інструкції № 58 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (п. 4.1 Інструкції № 58).
Пунктом 18 Порядку № 656 передбачено, що відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в записах, які містяться в трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_1 від 27 липня 2000 року ОСОБА_1 з 12 серпня 1984 року по 21 липня 2000 року працювала вихователькою дитсадка в колгоспі Зоря комунізму» Гощанського району Рівненської області (запис №1-2) (а.с.7).
Стосовно посилання скаржника на те, що записи в трудовій книжці колгоспника НОМЕР_1 заведеної 27 липня 2000 року, зроблені після того як позивач вже не працювала у колгоспі, колегія суддів зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, зокрема за неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки, іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 лютого 2018 року по справі № 687/975/17, у якій зазначено, що на особу не може перекладатися тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 року № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Таким чином, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а, отже, й не може впливати на його особисті права.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що записи у трудовій книжці позивача не містять недопустимих (таких, що внесені всупереч Інструкції) виправлень чи дописок, які б змінювали суть записів або перекручували б їх зміст, а натомість внесені у відповідності із встановленими правилами. Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для їх неврахування при визначенні періоду страхового стажу позивача.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що запис № 2 про звільнення позивача з роботи завірений печаткою ПСГП «Зоря», не спростовує факту роботи позивача у спірний період в колгоспі «Зоря комунізму», оскільки відповідно до архівної довідки від 09 лютого 2023 року №  Я-1/01-27/23 колгосп «Зоря комунізму» з 21 лютого 1992 року перейменовано в колгосп «Зоря» (а.с.19).
Крім того, у матеріалах справи наявні архівні довідки про відпрацьовані вихододні та архівні довідки про заробітну плату позивача, що підтверджують спірний період роботи позивача (а.с.12, 20-22).
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2, Управління має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.
Таким чином, відповідач не позбавлений права, зокрема, у разі виникнення певних сумнівів щодо достовірності записів трудової книжки, чи відсутності окремих документів у архівних установах, для підтвердження стажу роботи, звертатися із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання певної інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, що містять відомості про періоди роботи, характер праці тощо.
Таким чином, обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 01 лютого 2023 року за №  172750005319 про відмову у призначенні пенсії за віком та про наявність підстав для зарахування ОСОБА_1 до загального страхового стажу періодів роботи з 1993 року по 21 липня 2000 року.
Проаналізувавши рішення від 01 лютого 2023 року за №  172750005319, суд апеляційної інстанції зазначає, що вік ОСОБА_1 становить більше 60 років, а страховий стаж позивача – 24 роки 1 місяць 29 днів, проте, враховуючи висновок суду про необхідність зарахування спірних періодів роботи, страховий стаж становитиме більше обов`язкових 29 років.
Відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Зважаючи на те, що судом встановлено протиправність рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що належним способом захисту та поновлення порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 24 січня 2023 року з урахуванням висновків, викладених в судовому рішенні.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській 
області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 червня 2023 року   у справі № 460/8728/23  – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін 	
Повне судове рішення складено 06 грудня 2023 року.