Постанова
Іменем України       
 
08 листопада 2023 року   
м. Київ
 
справа № 761/42030/21
провадження № 61-12101св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач), суддів: Дундар І. О., Коротенка Є. В., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - державна організація (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року у складі судді: Притули Н. Г., та постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Нежури В. А., Соколової В. В.,
 
Історія справи
Короткий зміст позову
 
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до державної організації (установи, закладу) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Фонд) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно депозитного договору та договору карткового рахунку, укладеними між позивачем та ПАТ «КБ «Хрещатик», позивач вніс на рахунки грошові кошти та залишок коштів на депозитному рахунку становить 250 000,00 дол. США, відсотки - 236,39 дол. США, залишок на картковому рахунку - 29 768,96 дол. США.
 
05 квітня 2016 року правління НБ України прийняло постанову № 234 «Про віднесення ПАТ КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних».
 
Рішенням НБ України від 02 червня 2016 року № 46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ КБ «Хрещатик», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 03 червня 2016 року № 913 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ "Хрещатик» та делегування повноважень ліквідатора банку».
 
У подальшому позивач отримав від Фонду гарантовану суму в розмірі 200 000 грн. Загальна заборгованість по договорам та нарахованим процентам на момент звернення до суду із цим позовом становить 280 005,35 дол. США.
 
Позивач зазначав, що норма частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачає встановлення лише нижньої межі суми гарантійного відшкодування без обмежень за верхньою межею. Відшкодування лише 200 000 грн за договорами банківського вкладу, де розмір вкладу більший зазначеної суми, не припиняє порушення прав вкладників на одержання всієї суми вкладу й не звільняє Фонд від обов`язку здійснити виплату в повному розмірі.
 
ОСОБА_1 просив:
визнати протиправною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо недоплати гарантованого суми відшкодування в розмірі вкладу за договорами № 292D-646417 від 17 грудня 2015 року, № 292D-653117 від 15 січня 2016 року, № 292D-659795 від 19 лютого 2016 року, № 292D663546 від 17 березня 2016 року, № 292D-646431 від 17 грудня 2015 року, № 292D-646421 від 17 грудня 2015 року, № 292D663561 від 17 березня 2016 року, № 292D-663539 від 17 березня 2016 року, укладених між ОСОБА_1 та ПАТ (ВАТ) «КБ «Хрещатик», що загалом становить 280 005,35 дол. США;
стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 недоплату гарантованої суми відшкодування в розмірі вкладу за договорами № 292D-646417 від 17 грудня 2015 року, № 292D-653117 від 15 січня 2016 року, № 292D-659795 від 19 лютого 2016 року, № 292D663546 від 17 березня 2016 року, № 292D-646431 від 17 грудня 2015 року, № 292D-646421 від 17 грудня 2015 року, № 292D663561 від 17 березня 2016 року, № 292D-663539 від 17 березня 2016 року, укладених між ОСОБА_1 та ПАТ (ВАТ) «КБ «Хрещатик» в розмірі 280 005,35 дол. США.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції 
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
оскільки з 06 червня 2016 року в ПАТ «КБ «Хрещатик» розпочата процедура ліквідації, позивач мав право отримати належну йому суму банківського вкладу виключно у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та підзаконними актами до нього, відповідно до встановленого порядку. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, висвітленою Верховним Судом України у постанові від 21 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15;
16 червня 2016 року позивач звернувся до ПАТ КБ «Хрещатик» із кредиторською вимогою по зазначеним договорам. 27 вересня 2016 року позивачу було надано довідку, що його заява від 16 червня 2016 року за № 160 була отримана та акцептована у сумі 6 821 844,88 грн;
відповідно до частини третьої статті 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» 02 жовтня 2020 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР) внесено запис №1000741110128000175 про проведення державної реєстрації припинення ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» як юридичної особи, а, отже, ліквідація банку вважається завершеною, а сам банк ліквідованим. Відповідно до статті 52 Закону вимоги кредиторів до банку, що були незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними, і повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як ліквідатора ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» припинено;
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року в справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) зазначено, що: «порядок оскарження дій та бездіяльності Фонду та уповноваженої особи Фонду в процесі здійснення ними повноважень органу управління банком, зокрема, щодо виявлення майна банку, включаючи права вимоги банку до його боржників, у тому числі щодо відшкодування шкоди, завданої банку, дій та бездіяльності щодо здійснення прав банку стосовно його прав вимоги, стягнення коштів з боржників банку або продажу майна банку, включаючи продаж його вимог, законом не встановлено. Оскільки неналежне здійснення Фондом та уповноваженою особою Фонду таких повноважень впливає на похідний інтерес вкладників та інших кредиторів у формуванні ліквідного майна банку, його ліквідаційної маси у грошовій формі, в тому числі у трансформації прав вимоги у грошові активи, які підлягають подальшому розподілу між кредиторами, Велика Палата Верховного Суду констатує наявність прогалини в законодавстві і вважає, що вона підлягає заповненню за аналогією закону (частина перша статті 8 ЦК України), а саме за аналогією частини шостої статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства: дії (бездіяльність) Фонду, зокрема в особі уповноваженої особи Фонду, щодо формування ліквідаційної маси банку, у тому числі щодо трансформації майна банку у грошову форму, можуть бути оскаржені до господарського суду кредиторами банку». Позивач звертаючись до суду посилався на частину першу статті 26, пункт 3 частину другу статті 46 та пункт 4 частини першої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та зазначав, що під час проведення процедури ліквідації банку Фонд зобов`язаний здійснити виплати за грошовими зобов`язаннями банку в повному розмірі залишку коштів на відповідних рахунках вкладників/кредиторів банків без установлення будь-яких лімітів. Однак діюче законодавство не передбачає обов`язку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відшкодувати вкладнику суму вкладу та процентів за користування коштами в повному обсязі;
за вказаних обставин позивачем не доведено порушення його права з боку відповідача, чинне законодавство не встановлює обов`язку Фонду відшкодувати вкладнику суму вкладу в повному обсязі, а тому позов є необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
відповідно до статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги до банку, не задоволені в результаті ліквідаційної процедури та продажу майна (активів) банку на дату складення ліквідаційного балансу, вважаються погашеними. Відповідно до частин другої та третьої статті 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» за результатами проведення ліквідації банку Фонд складає ліквідаційний баланс та звіт, що затверджуються виконавчою дирекцією Фонду. Звіт складається відповідно до нормативно-правових актів Фонду і має містити, зокрема, відомості про реалізацію майна банку та задоволення вимог кредиторів та/або вичерпання можливостей здійснення заходів, спрямованих на задоволення вимог кредиторів. Ліквідаційна процедура банку вважається завершеною з моменту затвердження ліквідаційного балансу, а банк ліквідованим - з моменту внесення запису про припинення банку до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. У день внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Фонд надсилає Національному банку України звіт про виконання ліквідаційної процедури та ліквідаційний баланс. Відповідно до статті 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 02 жовтня 2020 року внесено запис про державну реєстрацію припинення ПАТ КБ «Хрещатик» як юридичної особи, отже ліквідація банку уважається завершеною, а сам банк ліквідованим;
повноваження Фонду як ліквідатора ПАТ КБ «Хрещатик» також є припиненими. ПАТ КБ «Хрещатик» було ліквідовано, при цьому Фонд не є його правонаступником, а лише здійснював владні повноваження щодо введення тимчасової адміністрації (ліквідації) банку та виплати відшкодування за вкладами в порядку, встановленому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;
доводи позивача, що Фонд зобов`язаний здійснити виплати за грошовими зобов`язаннями банку в повному розмірі залишку коштів на відповідних рахунках вкладників/кредиторів банку без установлення будь-яких лімітів є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.
 
Аргументи учасників справи
 
11 серпня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року, в якій просив:
скасувати оскаржені рішення;
ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
згідно з частиною першою статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради й правління (ради директорів), органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту)). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку й органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації та до її припинення. Таким чином, з моменту введення тимчасової адміністрації Фонд бере на себе всі функції як із управління, так і з контролю за діяльністю банку. З аналізу повноважень органів управління й контролю банку можливо зробити висновок, що саме ці органи відповідальні за діяльність банку, у тому числі й за виконання банком своїх зобов`язань перед вкладниками та кредиторами. Попри те, що договірні відносини виникли безпосередньо між позичальником і банком, після введення в банк тимчасової адміністрації, до якої переходять повноваження банку, саме остання стає відповідальною за діяльність банку й виконання ним своїх зобов`язань;
управління банком під час тимчасової адміністрації здійснюється з урахуванням норм спеціального закону - Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладами. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення НБ України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних і початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше ніж сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, установленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 грн. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами;
21 серпня 2012 року Адміністративною радою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийняте рішення № 27 «Про збільшення розміру відшкодування коштів за вкладами». Відповідно до статті 3 та пункту 18 частини другої статті 14 Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», пункту 3 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» адміністративна рада Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вирішила збільшити розмір відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до 200 000 грн. Прийняття такого рішення було зумовлено прийняттям Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у частині першій статті 26 якого встановлено, що сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 грн. Також, даною нормою встановлено, що адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Тобто, на виконання вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Адміністративною радою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 27, яке врегульовує суму граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, що не може бути меншою 200 000 грн;
у пункті 17 частини першої статті 9 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» надано право Адміністративній раді Фонду гарантування вкладів фізичних осіб приймати рішення про збільшення граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Тобто норма цієї статті передбачає встановлення лише нижньої межі суми гарантійного відшкодування без обмежень за верхньою межею. Отже, гарантійною сумою є сума залишку коштів на відповідному рахунку, а не сума коштів у розмірі 200 000 грн;
системний аналіз частини першої статті 26 і пункту 1 частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» дає змогу зробити логічний висновок про те, що під час тимчасової адміністрації Фонд, здійснюючи управління банком і несучи відповідальність за його діяльність у цей період, повинен провести виплати за договорами банківського вкладу й банківського рахунка в повному розмірі залишку коштів на відповідному рахунку без установлення будь-яких лімітів. Таким чином, відшкодування лише 200 000,00 гривень за договорами банківського вкладу, де розмір вкладу більший зазначеної суми, не припиняє порушення прав вкладників на одержання всієї суми вкладу й не звільняє Фонд від обов`язку здійснити виплати в повному розмірі;
черговість виплат, визначена в пункті 4 частини першої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», стосується, зокрема, відшкодування пені й штрафів, передбачених як договором, так і законодавством за час до введення тимчасової адміністрації. Тобто за період поки банк без уведеної тимчасової адміністрації не виконував своїх зобов`язань перед вкладником, з підтвердженням цієї суми відповідним рішенням суду. І жодним чином не стосується черговості виплати суми вкладу, у якому б розмірі вона не була. Згідно з частиною першою статті 26, пунктом 3 частини другої статті 46 і пунктом 4 частини першої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час проведення процедури ліквідації банку Фонд зобов`язаний здійснити виплати за грошовими зобов`язаннями банку в повному розмірі залишку коштів на відповідних рахунках вкладників/кредиторів банку без установлення будь-яких лімітів.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
12 жовтня 2023 року справу передано судді-доповідачу Крату В. І.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 жовтня 2023 рокусправу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 02 жовтня 2023 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Фактичні обставини
 
Суди встановили, що між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_1 укладено такі договори:
№ 292D-653117 від 15 січня 2016 року, за яким банк прийняв на вкладний (депозитний) 60 000 дол. США на строк до 15 лютого 2017 року зі сплатою 11% річних (а.с.5-8); 
№292D-663561 від 17 березня 2016 року, за яким банк прийняв на вкладний (депозитний) 50000,00 дол. США на строк до 16 вересня 2016 року із сплатою 8% річних (а.с.9-12);
№292D-659795 від 19 лютого 2016 року, за яким банк прийняв на вкладний (депозитний) 10000,00 дол. США на строк до 17 лютого 2017 року із сплатою 10,23% річних (а.с.13-16);
№292D-646417 від 17 грудня 2015 року, за яким банк прийняв на вкладний (депозитний) 10000,00 дол. США на строк до 17 червня 2016 року із сплатою 11,25 % річних (а.с.17-20);
№292D-646421 від 17 грудня 2015 року, за яким банк прийняв на вкладний (депозитний) 10000,00 дол. США на строк до 17 червня 2016 року із сплатою 11,25 % річних (а.с.21-24);
№292D663546 від 17 березня 2016 року, за яким банк прийняв на вкладний (депозитний) 50000,00 дол. США на строк до 17 червня 2016 року із сплатою 7% річних (а.с. 25-28);
№292D-663539 від 17березня 2016 року, за яким банк прийняв на вкладний (депозитний) 50000,00 дол. США на строк до 15 квітня 2016 року із сплатою 6% річних (а.с.31-34);
№292D-646431 від 17 грудня 2015 року, за яким банк прийняв на вкладний (депозитний) 10000,00 дол. США на строк до 17 червня 2016 року із сплатою 11,25% річних та Банк зобов`язався повернути вкладнику суму вкладу та сплатити проценти на умовах і в порядку, встановлених договором (а.с35-38).
 
03 серпня 2009 року між сторонами укладено договір про надання платіжної картки та розрахункове обслуговування. За умовами укладеного договору банк відкриває картковий рахунок клієнту у доларах США для проведення розрахунків з використанням платіжної картки на підставі отриманої заяви та інших документів, наданих клієнтом відповідно до діючого законодавства України, та видає клієнту банківську платіжну картку.
 
Згідно довідки № 90/02-23/198 від 08 квітня 2016 року, виданої директором Кіровоградського РВ ПАТ «КБ «Хрещатик», станом на 06 квітня 2016 року залишок коштів на рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , становить: на депозитному рахунку 250 000,00 дол. США; відсотки по депозитному рахунку - 236,39 дол. США; залишок на картковому рахунку - 29 768,96 дол. США.
 
Відповідно до довідки № 2-3/3/9408 від 27 вересня 2016 року, виданої директором департаменту ліквідаційних процедур ПАТ «КБ «Хрещатик», заява позивача про визнання ОСОБА_1 кредитором від 16 червня 2016 року за № 160 отримана та акцептована у сумі 6 821 844,88 грн.
 
05 квітня 2016 року правління НБ України прийняло постанову № 234 «Про віднесення ПАТ КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних».
 
Рішенням НБ України від 02 червня 2016 року № 46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ КБ «Хрещатик», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 03 червня 2016 року № 913 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень ліквідатора банку».
 
02 жовтня 2020 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про проведення державної реєстрації припинення ПАТ КБ «Хрещатик» як юридичної особи.
 
Позиція Верховного Суду 
 
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Фонду щодо недоплати гарантованого суми відшкодування
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 
 
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать:
необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача);
зловживання матеріальними правами; 
обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; 
сплив позовної давності.
 
У справі, що переглядається:
ОСОБА_1 просить визнати протиправною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо недоплати гарантованого суми відшкодування в розмірі вкладу за договорами № 292D-646417 від 17 грудня 2015 року, № 292D-653117 від 15 січня 2016 року, № 292D-659795 від 19 лютого 2016 року, № 292D663546 від 17 березня 2016 року, № 292D-646431 від 17 грудня 2015 року, № 292D-646421 від 17 грудня 2015 року, № 292D663561 від 17 березня 2016 року, № 292D-663539 від 17 березня 2016 року, укладених між ОСОБА_1 та ПАТ (ВАТ) «КБ «Хрещатик», що загалом становить 280 005,35 дол. США;
суди не врахували, що ця позовна вимога є неналежним способом захисту, оскільки належним способом для захисту порушеного права позивача у спірних правовідносинах є позовна вимога про стягнення суми відшкодування в розмірі вкладу;
суди правильно відмовили у задоволенні цієї вимоги, проте помилися щодо мотивів такої відмови. Тому у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Фонду щодо недоплати гарантованого суми відшкодування належить відмовити з вказаної підстави.
 
Щодо позовних вимог про стягнення з Фонду недоплати гарантованої суми відшкодування
 
У частині першій статті 1074 ЦК України визначено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду. 
 
Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на кінець дня, що передує дню початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами (частина перша статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
 
Порядок отримання вкладниками коштів понад гарантовану суму здійснюється у черговості, визначений у статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна неплатоспроможного банку.
 
Віднесення банку до категорії неплатоспроможних, а також відкликання банківської ліцензії та ліквідація банку є заходами впливу в розумінні статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність».
 
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). 
 
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).
 
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (див. Постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року в справі № 753/15095/17 (провадження № 61-16500св20)). 
 
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).
 
Стаття 1173 ЦК України є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема передбачено, що для застосування відповідальності органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі №761/16124/15-ц (провадження № 14- 184 цс 20) зазначено, що:
«у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, зобов`язань перед його кредиторами, приписи Закону про гарантування вкладів є спеціальними відносно приписів інших нормативних актів, що регулюють відповідні правовідносини.
Якщо на момент ухвалення судом першої інстанції рішення про стягнення з банку відсотків по депозиту в банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом про гарантування вкладів фізичних осіб. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 127/2709/15-ц (провадження № 6?2001цс15), від 13 червня 2016 року у справі № 208/9760/14-ц (провадження № 6-1123цс16) та від 12 квітня 2017 року у справі № 757/5583/15-ц (провадження № 6-350цс17). Схожі висновки підтверджені в постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 362/7975/15-ц (провадження № 61-8798св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 127/10129/17 (провадження № 14-254цс18), від 22 серпня 2018 року у справі № 559/1777/15-ц (провадження № 14-263цс18), від 13 березня 2018 року у справі № 910/23398/16 (провадження № 12-20гс18), від 25 січня 2018 року у справі № 711/2644/16-ц (провадження № 61-505св17). Велика Палата Верховного Суду вважає, що інший підхід до задоволення вимог окремих кредиторів, у тому числі вкладників, може негативно вплинути на принцип конкурсу кредиторів, на якому ґрунтується процесуальний механізм інституту неспроможності. Для запобігання виникненню випадкових переваг чи преференцій окремих кредиторів, що першими звернулись за стягненням своїх боргів, доктрина і судова практика випрацювали конкурсний процес, у якому об`єднуються разом усі конкуруючі вимоги кредиторів, а механізм їх задоволення має колективний характер. Конкурс зводить у єдиний процесуальний механізм разом усі конкуруючі вимоги кредиторів для їх задоволення з одного джерела, яким є активи неплатоспроможного боржника».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 лютого 2022 року у справі №910/6175/19 (провадження № 12-53гс20) зазначено, що «НБУ бере участь у виконанні функцій держави в банківському секторі та наділений при цьому певними владно-розпорядчими повноваженнями для виконання своїх функцій, що притаманно органам державної влади. У свою чергу банківський сектор - це особлива сфера, де одні суб`єкти господарювання довіряють власні кошти іншим, а тому існує ризик можливості з боку банків (власників, акціонерів тощо) незаконно привласнити такі кошти і уникнути відповідальності. Для запобігання цьому (серед інших функцій) функціонує НБУ як особливий державний орган, який регулює банківську діяльність, здійснює контроль і нагляд за банками з метою недопущення протиправної діяльності доведення банку до неплатоспроможності та привласнення коштів вкладників. НБУ зобов`язаний вчиняти заходи впливу та контролю з метою недопущення порушення норм банківського законодавства (насамперед зі сторони банків) та відновлення платоспроможності і стабільності банків. Таким чином, правовий режим НБУ також характеризується подвійною правовою природою: з одного боку, він є органом, уповноваженим здійснювати державне управління у сфері банківської діяльності, а з іншого - банківською установою, яка здійснює банківські операції, виступає кредитором останньої інстанції для інших банків, а також може надавати кредит Фонду. НБУ, приймаючи спірну постанову, та Фонд, здійснюючи виплати, виконували функції, покладені на них чинним законодавством, і наслідки цих дій можуть спричинити виникнення також взаємних цивільних прав та обов`язків. … необхідною підставою для притягнення НБУ до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою».
 
У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 лютого 2021 року у справі № 757/63349/19-ц (провадження № 61-18960св20) зроблено висновки, що:
«запровадження тимчасової адміністрації у банку та початок процедури ліквідації унеможливлює виплату коштів за договором банківського вкладу в інший спосіб, аніж це передбачено положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відкликання Національним банком України банківської ліцензії ПАТ «Дельта Банк» та ініціювання процедури його ліквідації як юридичної особи зумовило для позивача настання відповідних правових наслідків, зокрема виникнення спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення в порядку та черговості, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому задоволення вимог окремого кредитора, визнаних в межах ліквідаційної процедури банку, але заявлених до стягнення в іншому порядку, не допускається, оскільки це має наслідком порушення рівності прав вкладників банку та порушує принципи виведення неплатоспроможного банку з ринку.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов загалом обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивач не довів протиправність дій відповідачів, внаслідок яких йому було завдано шкоди на суму неповернутих вкладів, внесених до ПАТ «Дельта Банк». Позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами, що є його процесуальним обов`язком, протиправної поведінки з боку Національного банку України, оскільки винесені ним постанови про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних, неплатоспроможних та про відкликання банківської ліцензії, відповідають положенням закону, є чинними та скасовані не були».
 
Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 02 липня 2019 року у справі № 910/5000/18, від 28 січня 2020 року у справі №369/11928/17, 13 серпня 2021 року у справі № 757/4166/19-ц, від 05 листопада 2021 року у справі № 757/32858/18, від 07 червня 2022 року у справі №757/65202/17-ц, від 21 липня 2022 року у справі № 757/39848/18, від 01 лютого 2023 року у справі № 757/27406/19-ц та інших.
 
У статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства. Банк не відповідає за невиконання або несвоєчасне виконання зобов`язань у разі прийняття Національним банком України рішення про запровадження обмежень на діяльність банків, зупинення операцій по рахунках. Учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку. Власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку. Пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність. Пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном. Якщо внаслідок дій або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року в справі № 761/45721/16 (провадження № 14-122цс20) вказано, що:
«прояви заподіяння шкоди можуть бути різноманітними, і вони не можуть бути визначені через вичерпний перелік. Наприклад, банку можуть бути завдані збитки шляхом відчуження майна за заниженими цінами, придбання майна за завищеними цінами, надання банківських послуг за цінами нижче ринкових, надання ризикових кредитів чи здійснення інших ризикових чи невигідних операцій тощо. Водночас неправомірні дії чи бездіяльність, завдання ними шкоди та виявлення її розміру можуть не збігатись у часі. Наприклад, окремі неправомірні дії чи бездіяльність або сукупність таких дій чи бездіяльності можуть мати наслідком втрату ліквідності банком в майбутньому. Втрата платоспроможності банком, який раніше був платоспроможним, саме по собі може свідчити про заподіяння банку шкоди. Набуття банком ознак неплатоспроможного внаслідок дій або бездіяльності посадових осіб банку, власників істотної участі, інших пов`язаних з банком осіб саме по собі може свідчити про завдання шкоди банку також і тому, що втрата можливості здійснювати банківську діяльність виключає отримання банком доходу від неї, а майно банку не може використовуватись як єдиний майновий комплекс, призначений для здійснення банківської діяльності, що призводить до зниження вартості майна банку та, як правило, тягне його пооб`єктний продаж.
Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу, що відповідно до частини шостої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном; якщо внаслідок дій або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду. Зазначена норма встановлює солідарну відповідальність пов`язаних з банком осіб перед банком за завдану йому шкоду. Натомість ані солідарна, ані субсидіарна відповідальність пов`язаних з банком осіб за вимогами вкладників та інших кредиторів до банку законом не встановлена. Водночас кредитори боржника можуть мати похідний інтерес у стягненні коштів з третіх осіб, винних боржнику, у тому числі у стягненні неповернутих боржнику позик, кредитів, збитків, завданих боржнику третіми особами, тощо, якщо несплата цих коштів спричиняє несплату коштів боржником кредитору. Такий інтерес можуть мати й особи, які не є кредиторами, зокрема учасники (акціонери) юридичної особи, якій заподіяні збитки. Цей інтерес полягає у переведенні майна боржника у вигляді його прав вимоги у більш ліквідну форму - грошову. При цьому, однак, кредитори боржника, а також учасники (акціонери) юридичної особи не набувають власних прав вимоги до третіх осіб, винних боржнику, а похідний інтерес кредиторів, учасників (акціонерів) юридичної особи боржника полягає у стягненні коштів на користь боржника, юридичної особи, а не на користь кредиторів, учасників (акціонерів) юридичної особи.
Процедури ліквідації банків, передбачені розділом VIII Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», мають багато спільного з процедурами ліквідації банкрута, передбаченими Кодексом України з процедур банкрутства. Так, в обох випадках повноваження органів управління переходять до особи, визначеної відповідно до закону, яка вправі, в тому числі, звертатися з вимогами до осіб, які мають дебіторську заборгованість перед банкрутом або банком; здійснюється продаж майна банкрута або банку; в обох випадках коштів банкрута або банку, в тому числі виручених від продажу майна, може не вистачити для задоволення вимог всіх кредиторів, тому кошти банкрута або банку спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у черговості, встановленій законом. 
З факту неплатоспроможності банку випливає, що майна банку може не вистачити для розрахунку зі всіма кредиторами. За таких умов відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» держава гарантує окремій категорії кредиторів (вкладників, визначення яких наведено у пункті 4 статті 2 цього Закону) відшкодування коштів за їхніми вкладами. Сума граничного розміру гарантованого державою відшкодування коштів вкладникам становить 200 тисяч гривень. Таке відшкодування спрямоване на захист найбільш вразливої частини кредиторів. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 29 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд набуває прав кредитора банку, зокрема, на загальну суму, що підлягає відшкодуванню вкладникам банку. Стосовно ж решти вимог кредиторів (включаючи вимоги вкладників у сумі понад розмір гарантованого державою відшкодування), з огляду на можливу недостатність коштів неплатоспроможного банку, законодавець вирішує, які саме категорії кредиторів потребують переважного захисту. Для цього встановлюється черговість їх задоволення. Така черговість встановлена статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до пункту 4 зазначеної статті задоволення вимог вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, здійснюється в четверту чергу. Позачергове задоволення вимог окремих кредиторів (зокрема, вкладників) неплатоспроможного банку здатне призвести до неможливості задоволення вимог інших кредиторів цієї ж або вищої черги, воно порушувало би баланс інтересів кредиторів банку і не відповідало б Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Отже, введення у банку тимчасової адміністрації унеможливлює задоволення вимог вкладників у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Близькі за змістом висновки викладені в численних постановах Верховного Суду України, Верховного Суду та підтверджені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18, пункт 57).
Якщо банку належить майно, зокрема право вимоги про відшкодування шкоди, то внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення банку як юридичної особи саме по собі це право не припиняє. Вчинення Фондом та уповноваженою особою Фонду дій, спрямованих на одержання задоволення вимог банку до боржників банку, зокрема щодо повернення кредитів, стягнення процентів, відшкодування збитків тощо, реалізує і похідний інтерес вкладників та інших кредиторів банку у трансформації майна банку у вигляді прав вимоги у більш ліквідну (грошову) форму з метою подальшого задоволення вимог кредиторів у черговості, встановленій статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Натомість вкладники та інші кредитори банку не мають права вимоги до боржників банку і не можуть розглядатися як особи, яким заподіяно збитки боржниками банку, які не сплатили заборгованість банку, у тому числі за вимогами із заподіяння банку шкоди (зокрема, збитків). Право вимоги до боржників банку, в тому числі про повернення кредитів, стягнення процентів, про відшкодування шкоди, завданої банку (зокрема, збитків), належить банку, а не кредиторам банку, а несплата банку коштів боржниками банку не може розцінюватися як завдання шкоди кредиторам банку. При цьому законом не передбачене повноваження вкладників та інших кредиторів банку звертатися від імені банку з позовними вимогами, зокрема із заподіяння банку шкоди (збитків) до заподіювачів такої шкоди (похідний позов). Таке регулювання пояснюється тим, що повноваженнями звертатися з похідним позовом має наділятися той, хто не тільки має похідний інтерес у позові, а й при цьому має можливість ефективно захищати права позивача. Водночас кредитори банку (зокрема, вкладники) зазвичай не володіють інформацією про господарську діяльність банку, у тому числі про діяльність посадових осіб банку, у зв`язку із чим не в змозі довести ані того, що посадова особа діяла не в найкращих інтересах товариства, ані розмір шкоди, завданої банку.
Отже, порядок оскарження дій та бездіяльності Фонду та уповноваженої особи Фонду в процесі здійснення ними повноважень органу управління банком, зокрема, щодо виявлення майна банку, включаючи права вимоги банку до його боржників, у тому числі щодо відшкодування шкоди, завданої банку, дій та бездіяльності щодо здійснення прав банку стосовно його прав вимоги, стягнення коштів з боржників банку або продажу майна банку, включаючи продаж його вимог, законом не встановлено. Оскільки неналежне здійснення Фондом та уповноваженою особою Фонду таких повноважень впливає на похідний інтерес вкладників та інших кредиторів у формуванні ліквідного майна банку, його ліквідаційної маси у грошовій формі, в тому числі у трансформації прав вимоги у грошові активи, які підлягають подальшому розподілу між кредиторами, Велика Палата Верховного Суду констатує наявність прогалини в законодавстві і вважає, що вона підлягає заповненню за аналогією закону (частина перша статті 8 ЦК України), а саме за аналогією частини шостої статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства: дії (бездіяльність) Фонду, зокрема в особі уповноваженої особи Фонду, щодо формування ліквідаційної маси банку, у тому числі щодо трансформації майна банку у грошову форму, можуть бути оскаржені до господарського суду кредиторами банку.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що якщо банку заподіяно шкоди не шляхом вчинення окремо визначених дій (бездіяльності), які мали наслідком знищення або пошкодження конкретної речі, втрату конкретних доходів чи подібні наслідки, а шляхом недотримання вимог законодавства, невжиття своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку тощо, що призвело до зниження чистих активів банку, порушення нормативів, зокрема ліквідності та втрати банком стану платоспроможності, то розмір шкоди, завданої банку, оцінюється розміром недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів, якщо не доведений більший розмір шкоди».
 
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення механізмів виведення банків з ринку та задоволення вимог кредиторів цих банків» від 30 червня 2021 року № 1588-IX, який на час вирішення цієї справи судами набрав чинності, зокрема внесені зміни до Закону щодо врегулювання порядку та підстав відшкодування шкоди (збитків) за вимогами Фонду, які спрямовуються на задоволення вимог кредиторів неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію.
 
У статті 52 Закону в зазначеній редакції передбачено, що Фонд має право звертатися до осіб, які відповідно до законодавства несуть відповідальність за шкоду (збитки): 
завдану банку, з вимогами та позовами про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної банку, у разі наявності вимог кредиторів, зазначених у пунктах 1-8 цієї частини;
завдану кредиторам, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення процедури ліквідації (абзаци тринадцятий і чотирнадцятий  частині першій цієї статті).
 
У частині п`ятій цієї статті визначені суб`єкти такої відповідальності: пов`язані з банком особи та/або інші особи, рішеннями, діями (в тому числі вчиненими правочинами, операціями, укладеними договорами) та/або бездіяльністю якої завдано шкоди (збитків) банку та/або прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду. Такі особи у разі, якщо шкоду (збитки) було завдано внаслідок спільного прийняття рішення, вчинення спільної дії чи бездіяльності, несуть солідарну відповідальність.
 
Фонд має право звертатися з такими позовами до судів належної юрисдикції (в тому числі іноземних судів) протягом процедури ліквідації банку та протягом трьох років після внесення запису про припинення банку як юридичної особи (спеціальна позовна давність).
 
У частині дев`ятій цієї статті передбачено, що кошти, стягнуті та/або одержані Фондом з осіб, зазначених у частині п`ятій цієї статті, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів банку, зазначених у пунктах 1-8 частини першої цієї статті, які виникли у зв`язку із завданням їм шкоди (збитків) внаслідок незадоволення їхніх вимог, у порядку, визначеному частиною четвертою цієї статті, після відшкодування витрат Фонду, понесених у зв`язку із стягненням шкоди (збитків). Припинення банку як юридичної особи не є підставою та не призводить до закінчення чи припинення процесів, позовів чи проваджень, що були ініційовані відповідно до цієї частини Фондом, та не є підставою для звільнення від відповідальності та/або припинення відповідальності осіб, проти яких такі процеси, позови чи провадження були ініційовані. Усі вимоги Фонду у зв`язку із такими процесами, позовами або провадженнями, у тому числі всі вимоги про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної кредиторам (колишнім кредиторам) банку, не припиняються з припиненням банку.
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
 
У справі, що переглядається:
при зверненні із позовом ОСОБА_1 посилався на те, що відшкодування лише 200 000,00 гривень за договорами банківського вкладу, де розмір вкладу більший зазначеної суми, не припиняє порушення прав вкладників на одержання всієї суми вкладу й не звільняє Фонд від обов`язку здійснити виплату в повному розмірі;
суди врахували, що чинне законодавство не передбачає обов`язку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відшкодувати вкладнику суму вкладу та процентів за користування коштами в повному обсязі.
 
За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з Фонду недоплати гарантованої суми відшкодування, проте помилилися щодо мотивів такої відмови. Тому оскаржені рішення у цій частині належить змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають не підстав для висновку, що оскаржені рішення частково ухвалені із неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку із наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, оскаржені рішення змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови, в іншій частині оскаржені рішення залишити без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка її подала.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     І. О. Дундар
 
Є. В. Коротенко
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук