ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 916/4098/23	
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №6
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
   головуючого судді Савицького Я.Ф.,
             суддів: Колоколова С.І.,
                                                            Разюк Г.П.,
секретар судового засідання – Андрущенко В.В.,
за участю представників учасників судового процесу:
від позивача: Данилов К.О., у порядку самопредставництва;
від відповідача:Бараш М.Я., за довіреністю; Волкова М.Ю., за ордером;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Антимонопольного комітету України 
на ухвалу Господарського суду Одеської області про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову
від 21 вересня 2023 року (повний текст складено 21.09.2023)
у справі №916/4098/23
за позовом: Антимонопольного комітету України
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Тедіс Україна”
про стягнення,-

суддя суду першої інстанції: Рога Н.В.,
місце винесення ухвали: м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області
Учасники процесу належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.
В судовому засіданні 13.12.2023 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року Антимонопольний комітет України (позивач, заявник, АМКУ, Комітет) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) “Тедіс Україна” (відповідач, Підприємство) про стягнення штрафу у розмірі 274 227  220,00 грн. та пені у розмірі 274 227  220,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог Антимонопольний комітет України зазначив про  неповне та несвоєчасне виконання відповідачем Рішення АМКУ від 17.03.2021 №151-р, прийняте за результатами розгляду справи №123-26.13/104-18 «Про порушення ТОВ “Тедіс Україна” законодавства про захист економічної конкуренції». Позивач зазначає, що штраф, накладений рішенням від 17.03.2021 №151-р сплачено Підприємством до державного бюджету не в повному обсязі, що є підставою нарахування відповідачу пені за прострочення сплати відповідного штрафу. 
Також, АМКУ було подано до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на банківських рахунках ТОВ “Тедіс Україна” у розмірі 548 454 440 грн., крім рахунків та коштів, за якими здійснюється  виплата заробітної плати та сплата податків, зборів та обов`язкових платежів до Державного бюджету України згідно чинного законодавства.
Необхідність вжиття вищевказаних заходів забезпечення позову позивач обґрунтовує тим, що копію вищезазначеного Рішення Антимонопольного комітету України №151-р від 17.03.2021 було отримано ТОВ “Тедіс Україна” 01.04.2021, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №0303513784646, у зв`язку із чим, за розрахунком позивача, строк добровільної оплати штрафу закінчився 01.06.2021. При цьому, постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2023 у справі №910/8122/21, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 03.08.2023, відмовлено у задоволенні позову ТОВ “Тедіс Україна” про визнання недійсним та скасування рішення Антимонопольного комітету України від 17.03.2021 №151-р. Однак, відповідач продовжує ігнорувати свій обов`язок та не виконує Рішення Антимонопольного комітету України від 17.03.2021 №151-р у добровільному порядку; штраф у розмірі 274 227  220,00 грн. з боку відповідача досі не сплачено. Також ТОВ “Тедіс Україна” не сплачено і пеню, яку останньому було, у зв`язку із невиконанням Рішення АМКУ від 17.03.2021 №151-р. На думку заявника, все викладене вище свідчить про ухиляння ТОВ “Тедіс Україна” від покладених на нього ст. 56 Закону України “Про захист економічної конкуренції” обов`язків, адже, відповідач не вчиняє будь-яких дій, направлених на виконання відповідного Рішення АМКУ, у зв`язку із чим у Комітету наявні ґрунтовні, об`єктивні підстави вважати, що відповідач може взагалі не виконати зазначене рішення Комітету. 
У якості нормативного обґрунтування АМКУ посилається на положення ст.ст.136, 137 Господарського процесуального кодексу України та судову практику, зокрема, Постанову Вищого господарського суду України від 05.10.2010 у справі №9/38-10 та постанову Верховного Суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22. Крім того, позивач посилається на аналогічну справу №910/9359/20, в межах якої Господарський суд міста Києва вживав заходи забезпечення позову за заявою Комітету до відповідача.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.09.2023 у справі №916/4098/23 (суддя Рога Н.В.) у задоволенні заяви Антимонопольного комітету України за вх. №2-1404/23 від 19.09.2023 про забезпечення позову відмовлено.
Вказана ухвала мотивована відсутністю доказів щодо обґрунтування заяви стосовно вжиття заходів забезпечення позову, яка ґрунтується лише на припущеннях заявника те, що невжиття відповідних заходів у даному випадку унеможливлять виконання рішення суду. Водночас, дослідивши надані позивачем документи, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність у відповідача наміру навмисно не виконувати Рішення Антимонопольного комітету України. 
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Антимонопольний комітет України звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 21.09.2023 у справі №916/4098/23 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити повністю заяву Антимонопольного комітету України про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти в розмірі 548   454   440,00 грн., що належать ТОВ “Тедіс Україна”, крім рахунків та коштів, за якими здійснюється виплата заробітної плати та сплата податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, згідно чинного законодавства.
Комітет зазначає, що оскаржувана ухвала є безпідставною, необґрунтованою та прийнятою з порушенням норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги є здебільшого аналогічними доводам заяви АМКУ про забезпечення позову у справі №916/4098/23 та зводяться до того, що судом першої інстанції не враховано обставин, наведених позивачем, при розгляді інших судових господарських справ з приводу тривалого невиконання іншого Рішення Комітету про накладання штрафу.
Так, апелянт вважає, що суд першої інстанції надав неналежну оцінку доказам несвоєчасного виконання Рішення Комітету про накладання штрафу від 16.12.2016 № 551-р, на підставі чого, зокрема, ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.07.2020 у справі №910/9359/20 також вживались заходи забезпечення позову за заявою Комітету шляхом накладення арешту на грошові кошти (3 430 471 100 грн.) ТОВ «Тедіс Україна», оскільки Господарський суд міста Києва дійшов висновку проте, що невжиття таких заходів може призвести до недоотримання Державним бюджетом України відповідної суми коштів, у разі ухилення ТОВ «Тедіс Україна» від виконання рішення суду. Вказана ухвала залишена Верховним Судом без змін.
Апелянт наполягає на тому, що у даному випадку, аналогічним є тривале невиконання Рішення Комітету від 17.03.2021 №151-р, копія якого була надіслана АМКУ разом із супровідним листом від 26.03.2021 №126-26.13/03-4756 та отримана відповідачем 01.04.2021. Строк сплати штрафу, накладеного даним Рішенням, закінчився 01.06.2021. Станом на 19.09.2023 Рішення №151-р з боку «Тедіс Україна» не виконано, що свідчить про ухилення відповідача від покладеного на нього статтею 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» обов`язку.
Тобто, на переконання скаржника, ТОВ «Тедіс Україна» не виконує Рішення №151-р аналогічно тому, як не виконувалось тривалий час й рішення №551-р, а Господарський суд міста Києва та Верховний Суд підтвердили, що такі обставини є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову відповідно до вимог статей 136-137 Господарського процесуального кодексу України.
За твердженням АМКУ, у даному випадку суд першої інстанції оцінив тільки сам факт сплати штрафу за Рішенням №551-р, проте, залишив поза увагою обставини, пов`язані саме із тривалістю невиконання Рішень органу Комітету про накладання на ТОВ «Тедіс Україна» штрафу та його виконання, що в даному випадку має ключове значення, зважаючи на обов`язковість Рішень органів Комітету, встановлену ч. 2 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» та ст. 22 Закону України «Про Антимонопольний комітет України».
У зв`язку із чим, тривале невиконання Рішення №151-р є одним із непрямих способів ухилення відповідача від покладеного на нього статтею 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» обов`язку, на чому і акцентував увагу Комітет у своїй заяві про забезпечення позову у справі №916/4098/23.
При цьому, суд першої інстанції не врахував можливості розпорядження ТОВ «Тедіс Україна» грошовими коштами в будь-який час та розмір заявлених Комітетом позовних вимог, як самостійної підстави для забезпечення позову у справі №916/4098/23.
Більш детально доводи Антимонопольного комітету України викладені в апеляційній скарзі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.10.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Антимонопольного комітету України на ухвалу Господарського суду Одеської області від 21.09.2023 у справі №916/4098/23 та призначено її розгляд на 15 листопада 2023 року об 11:30 год.
06.11.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ТОВ “Тедіс Україна” надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач не погоджується з доводами останньої, вважає її необґрунтованої, у зв`язку з чим просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу – без змін, ураховуючи наступне.
Відповідач вказує, що ТОВ “Тедіс Україна” не погодилось з висновками Рішення АМКУ від 17.03.2023 №151-р, у зв`язку з чим звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсним та скасування цього Рішення.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.07.2022 у справі №910/8122/21 відповідний позов ТОВ «Тедіс Україна» було задоволено повністю, визнано недійсним та скасовано рішення Антимонопольного комітету України «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» від 17.03.2021 №151-р у справі №126-26.13/104-18.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2023 у справі №910/8122/21 було задоволено апеляційну скаргу АМКУ, рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2022 – скасовано.
Не погоджуючись із наведеною постановою суду апеляційної інстанції, ТОВ «Тедіс Україна» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, за результатом розгляду якої суд касаційної інстанції постановою від 03.08.2023 залишив її без задоволення; постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2023 у справі №910/8122/21 залишив без змін; касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Тедіс Україна» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2023 у справі №910/8122/21 було закрито.
Таким чином, відповідач наголошує на тому, що судовий розгляд питання законності рішення АМКУ тривав з 27.05.2021 по 08.08.2023 (дата виготовлення повного тексту постанови КГС ВС у справі № 910/8122/21).
Крім того, відповідач звертає увагу на те, що загальна сума санкцій, що вимагається АМКУ до сплати складає 548 454 440,00 грн. Оплата такого великого розміру призведе до унеможливлення виконання з боку ТОВ «Тедіс Україна» договірних зобов`язань перед своїми контрагентами, що стало підставою для звернення Підприємства до АМКУ із проханням щодо відстрочення або розстрочення оплати суми штрафу, що свідчить про те, що відповідач не має наміру ухилятись від виконання вимог позивача.
Водночас, у задоволенні відповідної заяви відповідача Комітетом було відмовлено та подано до суду відповідну заяву про забезпечення позову.
Також, відповідач зауважує, що позивачем до заяви про забезпечення позову надано лише рішення Господарського суду Одеської області від 16.12.2020 у справі №916/2229/18 щодо стягнення з ТОВ «Тедіс Україна» на користь Антимонопольного комітету України штрафів на загальну суму 131 382 650 грн., пені у розмірі 431 199 450 грн. та зобов`язання виконати Рішення Комітету №551-р; ухвали Господарського суду міста Києва від 10.07.2020 та постанови Верховного Суду від 17.09.2020 у справі №910/9359/20 щодо заяви про забезпечення позову у вказаній справі. 
При цьому, штраф, накладений Рішенням №551-р від 16.12.2016 було сплачено ТОВ «Тедіс Україна» у повному обсязі, шляхом часткової оплати штрафу в розмірі 300 млн. грн. в 2017 році та оплати залишку штрафу в розмірі 131 млн. грн. у добровільному порядку 11.09.2020 року. Разом з цим, ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.12.2020 було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України провадження у справі №916/2229/18 за позовом АМКУ до ТОВ «Тедіс Україна» в частині вимог позивача щодо зобов`язання ТОВ «Тедіс Україна» виконати п. 6 та п. 7 резолютивної частини рішення Антимонопольного комітету України від 16.12.2016 №551-р. При цьому, в ході розгляду справи №916/2229/18 судами було надано оцінку діям ТОВ «Тедіс Україна» щодо виконання Рішення Антимонопольного комітету України №551-р.
Таким чином, ТОВ «Тедіс Україна» наголошує на тому, що виконання Підприємством в повному обсязі рішення АМКУ №551-р в добровільному порядку також свідчить про відсутність у відповідача наміру навмисно не виконувати рішення Антимонопольного комітету України.
Відповідач звертає увагу, що про добросовісне виконання ТОВ «Тедіс Україна» своїх обов`язків також свідчить те, що Підприємство являється сумлінним платником податків, слідкує за строками та повнотою їх сплати, зокрема, у 2021 році ТОВ «Тедіс Україна» було сплачено до Державного бюджету 132,74 млн. грн. податку на прибуток, у 2022 році - 43,889 млн. грн. відповідно. Також, відповідачем сплачено до бюджету з прибутку, отриманого в 1 півріччі 2023 року, 10,219 млн. грн. податку на прибуток. При цьому, будь-які відкриті виконавчі провадження відносно ТОВ “Тедіс Україна” відсутні, в Єдиному реєстрі боржників також не міститься записів стосовно відповідача.
У зв`язку з викладеним та посилаючись на висновки Верховного Суду, які наведені в постановах від 08.09.2020 у справі №910/1261/20, від 25.09.2020 №921/40/20 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17, відповідач зазначає, що заходи забезпечення позову повинні бути адекватними співмірними із заявленими позивачем вимогами, і вважає, що відсутні підстави для вжиття у справі №916/4098/23 заходів забезпечення позову, а отже Господарським судом Одеської області було обґрунтовано відмовлено АМКУ в задоволенні його відповідної заяви.
Ухвалами суду апеляційної інстанції від 13.11.2023 задоволені заяви представників сторін про надання їм можливості взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів – через систему відеоконференцзв`язку “EasyCon”. Вирішено здійснювати розгляд апеляційної скарги Антимонопольного комітету України на ухвалу Господарського суду Одеської області від 21.09.2023 у справі №916/4098/23 в режимі відеоконференції.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.11.2023 були задоволені клопотання ТОВ “Тедіс Україна” (від 13.11.2023 та 15.11.2023) про відкладення розгляду справи №916/4098/23 на іншу дату; відкладено розгляд справи на 13 грудня 2023 року о 10:30 год.; продовжено розгляд апеляційної скарги АМКУ на ухвалу Господарського суду Одеської області від 21.09.2023 у справі №916/4098/23 на розумний строк та враховуючи заявлені раніше клопотання представників, надано можливість останнім взяти участь у вказаному судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів – через систему відеоконференцзв`язку “EasyCon”.
У судовому засіданні 13.12.2023 представники сторін підтримали свої правові позиції та просили суд: представник АМКУ – задовольнити апеляційну скаргу, а ухвалу місцевого господарського суду скасувати; представники ТОВ «Тедіс Україна» - залишити оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін.
У судовому засіданні 13.12.2023 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.
Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги Антимонопольного комітету України, заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів дійшла, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при його виконанні у випадку задоволення позову.
Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.
Положеннями статті 136 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
За змістом цієї норми обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.
Відповідно до ст. 137 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Разом з тим процесуальний закон встановлює і систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне та касаційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову тощо.
Тобто законодавець збалансував права як особи, яка ініціює питання про застосування заходів забезпечення позову, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Отже, сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою та відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з заявою про забезпечення позову.
Так, згідно зі ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Належними згідно ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Таким чином, апеляційна колегія зазначає, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом, зокрема, у постанові від 16.03.2021 у справі №921/302/20.
У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника по забезпеченню позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Апеляційна колегія звертається до правової позиції Верховного Суду, яка наведена у постанові від 03.04.2020 у справі №904/4511/19 та якою визначено, що звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
При цьому, питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів до забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити висновок щодо утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову. 
Подібна правова позиція висловлена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13.01.2020 у справі №922/2163/17, від 15.09.2021 у справі №903/704/20, від 08.11.2021 у справі №916/1533/21, від 04.11.2021 у справі №907/416/21, від 16.05.2022 у справі 920/1034/21.
Одночасно, заходи щодо забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Аналогічні правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 26.09.2019 у справі №904/1417/19, від 08.09.2020 у справі №910/1261/20 тощо.
Крім того, заходи забезпечення повинні буди адекватними. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.05.2018 у справі №916/2786/17, від 25.09.2020 №921/40/20.
Водночас, обрані заходи забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, своєю чергою, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.
Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.09.2019 у справі №917/137/19, від 10.11.2020 у справі №910/1200/20, від 21.01.2021 у справі №924/881/16 (924/811/20), від 17.09.2021 у справі №910/3547/21.
Як вбачається з позовної заяви, заяви про забезпечення позову, та на чому наполягає апелянт в апеляційній скарзі, в обґрунтування відповідних вимог покладено невиконання відповідачем зобов`язань зі сплати штрафу, встановленого Рішенням Комітету від 17.03.2021 №151-р.
Однак, посилання апелянта на ту обставину, що відповідач тривалий час не виконує відповідних зобов`язань та не вчиняє жодних дій з погашення штрафу, встановленого Рішенням АМКУ від 17.03.2021 №151-р та нарахованої на нього пені, не свідчить про ухилення відповідача від виконання судового рішення, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті. Оцінка такої правової позиції заявника може бути надана судом виключно за наслідками вирішення даної справи по суті вимог та підстав позову і не може бути покладена в підґрунтя необхідності забезпечення позову.
Твердження позивача щодо значної суми заявлених позовних вимог до відповідача само по собі не може свідчити про наявність правових підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти.
Доводи позивача про те, що господарський суд залишив поза увагою існування ухвали Господарського суду міста Києва від 10.07.2020 у справі №910/9359/20, якою заходи забезпечення позову за заявою Комітету шляхом накладення арешту на грошові кошти (3 430 471 100 грн.) ТОВ «Тедіс Україна», яка залишена Верховним Судом без змін, колегія суддів оцінює критично, оскільки відповідний процесуальний документ не може розглядатися як підстава для забезпечення позову.
Стверджуючи про необхідність застосування заходів забезпечення позову, заявником не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач вчиняє дії, які ускладнюють або призведуть до неможливості виконання судового рішення і порушення прав заявника як позивача, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.
Колегією суддів також враховується те, що у вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти чи майно відповідача суд повинен дотриматися розумного балансу між необхідністю забезпечити можливе майбутнє виконання судового рішення та неприпустимістю блокування господарської діяльності відповідача.
Таким чином, дослідивши заяву про забезпечення позову, судова колегія зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, із якими діюче законодавство пов`язує доцільність застосування заходів про забезпечення позову, та, які б свідчили про неможливість або істотне ускладнення виконання рішення господарського суду у разі невжиття таких заходів.
По суті, доводи заявника ґрунтуються виключно на його припущеннях та сумнівах щодо можливої недобросовісної поведінки відповідача та не доведені доказами на підтвердження реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду з боку відповідача у разі задоволення позовних вимог, відтак заявником не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може будь-яким чином ускладнити чи унеможливити захист його прав чи законних інтересів. 
Оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, ураховуючи встановлені обставини справи, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що зазначені заявником обставини самі по собі та в сукупності жодним чином не обґрунтовують його припущення про наявність ризику вчинення дій ТОВ «Тедіс Україна» задля уникнення примусового стягнення заборгованості та порушуватиме збалансованість інтересів сторін справи, що не створює підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Отже, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що доводи заявника про наявність підстав для забезпечення позову є необґрунтованими та передчасними.
При цьому, необхідно також зауважити, що у разі існування належного підтвердження, обставини, на які посилається скаржник, він не обмежений у праві повторно звернутись до суду із відповідною заявою про забезпечення позову у вказаній справі.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до частини 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з частиною 1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та постановлено ухвалу з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення її без змін.
Таким чином, Південно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що ухвалу Господарського суду Одеської області від 21.09.2023 у справі №916/4098/23 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Антимонопольного комітету України – без задоволення.
Згідно із ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги у даному випадку покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст.ст. 255, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 21.09.2023 у справі №916/4098/23 залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
Повний текст постанови складений 14.12.2023.

Головуючий суддя                                                                      Савицький Я.Ф.

Суддя                                                                                          Колоколов С.І.

Суддя                                                                                          Разюк Г.П.