УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 451/268/23
провадження № 61-15884ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 12 червня 2023 року, у складі судді Патинок О. П., та постанову Львівського апеляційного суду від 29 жовтня 2023 рокуу складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В., у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до держави росія (російська федерація) в особі посольства держави росія (російської федерації) в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої військовою агресією,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2023 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 звернулись до суду з позовом до держави росія (рф) про відшкодування моральної шкоди, завданої військовою агресією.
Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28 листопада 2003 року, за чоловіком ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на підставі договору від 30 травня 2003 року № 814 зареєстровано право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , в якому проживали позивачі. ОСОБА_2 є інвалідом третьої групи загального захворювання, працювала вчителем трудового навчання загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №15 м. Часів Яр Бахмутського району Донецької області, але у зв`язку з вимушеним переміщенням знаходиться в простої.
ОСОБА_5 є студенткою денної форми навчання юридичного факультету Харківського державного університету ім. Г. Сковороди, на час вимушеного переміщення була зареєстрована в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , але проживала разом із батьками в м. Часів Яр Бахмутського району Донецької області. ОСОБА_1 не працює, є особою з інвалідністю з дитинства, зареєстрований та проживає разом із батьками в м. Часів Яр Бахмутського району Донецької області.
24 лютого 2022 року розпочалася збройна агресія рф проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року на всій території України введено воєнний стан. Часовоярська міська територіальна громада Бахмутського району Донецької області включена до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309. Станом на час подання позову м. Часів Яр належить до населених пунктів, на території яких ведуться активні бойові дії. Наведене є причиною внутрішнього переміщення позивачів з постійного місця проживання у м. Часів Яр Бахмутського району Донецької області до іншого тимчасового місця проживання на території України - до м. Радехів Червоноградського району Львівської області, що обумовлено збройним конфліктом та тимчасовою окупацією частини Донецької області, де ведуться активні бойові дії.
В обґрунтування заподіяння моральної шкоди позивачі посилались на те, що, проживаючи в зоні проведення бойових дій до моменту переміщення, постійно реально сприймали загрозу бути вбитими або пораненими. В м. Часів Яр у позивачів був ускладнений доступ до основних послуг, серед яких: водопостачання, опалення та охорона здоров`я. Через постійні стресові ситуації у ОСОБА_2 загострились хронічні хвороби, через що вона вимушена була пройти курс лікування в стаціонарі хірургічного відділення Радехівської міської лікарні. Окрім того, на вихованні у позивачки ОСОБА_2 є дитина - інвалід ОСОБА_1 , якому у зв`язку з хворобою приходиться постійно приділяти увагу, та у зв`язку з військовою агресією через вимушене переселення, зміну побуту та звичних тривалих стосунків, в нього загострились хвороби і для лікування необхідно витрачати значні кошти. Через вимушене переселення у зв`язку з військовою агресією, ОСОБА_1 втратила можливість навчатися на очній формі та у зв`язку з постійними обстрілами м. Харків, де розташований вищий навчальний заклад, у якому вона навчається, вона вимушена навчатися дистанційно.
У зв`язку з викладеним позивачі просили суд встановити юридичний факт, що вони є особами, які постраждали внаслідок незаконної збройної агресії російської федерації проти України; стягнути з рф на їх користь відшкодування моральної шкоди, завданої незаконною збройною агресією рф проти України, в розмірі по 1 328 600,00 грн кожному.
Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 12 червня 2023 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 29 жовтня 2023 року, позов задоволено частково. 
Встановлено юридичний факт, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 є особами, які постраждали внаслідок незаконної збройної агресії рф проти України.
Стягнуто з рф на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі по 1 328 600,00 грн кожному.
Стягнуто з рф на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн.
У іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з держави росія (рф) в особі посольства держави росія (рф) в Україні судовий збір у розмірі 13 420,00 грн в дохід держави Україна.
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що факти збройної (військової) агресії рф відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, тому не підлягають доказуванню згідно приписам частини третьої статті 82 ЦПК України. Позовні вимоги позивачів в частині встановлення юридичного факту, що вони є особами, які постраждали внаслідок незаконної збройної агресії рф проти України є обґрунтованими, оскільки підтверджені належними доказами.
ОСОБА_2 обґрунтовуючи завдану російською федерацією моральну шкоду в розмірі 1 328 600,00 грн довела, що весь час проживала в місті Часів Яр Бахмутського району Донецької області, проживаючи в зоні проведення бойових дій до моменту переміщення в місто Радехів, постійно реально сприймала загрозу бути вбитою або пораненою. В м. Часів Яр у позивача був ускладнений доступ до основних послуг, серед яких, водопостачання, опалення і охорона здоров`я. Крім того, ОСОБА_2 є інвалідом 3 групи «загальне захворювання», до початку військової агресії працювала у Часовоярському закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ст. №15 Часовоярської міської ради Донецької області, на посаді «вчителя трудового навчання та технологій» та у зв`язку з вимушеним переселенням, була змушена написати заяву про простій. Зазначені негативні обставини викликали у ОСОБА_2 , як громадянина України, значні душевні страждання, що позначилися на стані її здоров`я, тому з врахуванням характеру спричинених ОСОБА_2 негативних наслідків немайнового характеру, їх тривалості, необхідності вжиття позивачем додаткових заходів для організації свого життя, глибини, характеру та тривалості заподіяних їй душевних страждань, суд оцінює заподіяну їй моральну шкоду в розмірі 1 328 600,00 грн.
ОСОБА_1 обґрунтовуючи завдану рф моральну шкоду в розмірі 1 328 600,00 грн довів, що весь час проживав в місті Часів Яр Бахмутського району Донецької області, проживаючи в зоні проведення бойових дій до моменту переміщення в місто Радехів, постійно реально сприймав загрозу бути вбитим або пораненим. В м. Часів Яр у позивача був ускладнений доступ до основних послуг, серед яких, водопостачання, опалення і охорона здоров`я. Крім того, ОСОБА_1 , 1999 року народження є інвалідом з дитинства, група інвалідності ІІІ, зазначені негативні обставини викликали у нього, як громадянина України, значні душевні страждання, що позначилися на стані його здоров`я, тому з врахуванням характеру спричинених ОСОБА_1 негативних наслідків немайнового характеру, їх тривалості, необхідності вжиття позивачем додаткових заходів для організації свого життя, глибини, характеру та тривалості заподіяних йому душевних страждань, суд оцінює заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 1 328 600,00 грн.
ОСОБА_5 завдану російською федерацією моральну шкоду оцінила в розмірі 1 328 600,00 грн та обґрунтувала тим, що проживала в м. Часів Яр Бахмутського району Донецької області, яке належить до території на яких ведуться активні бойові дії, проте позивач не довела, що постійно проживала з батьками в м. Часів Яр Бахмутського району Донецької області, так як із досліджених в судовому засіданні доказів, встановлено, що вона була зареєстрована в АДРЕСА_2 , а доказів протилежного суду не надала. ОСОБА_1 є студенткою денної форми навчання в Державному педагогічному університеті ім. Сковороди, через військову агресію російської федерації фактично втратила можливість навчання, відвідування лекцій, та знаходження безпосередньо в учбовому закладі, тому вимушена навчатися дистанційно. Суд погоджується із доводами позивача про те, що вона відчуває душевні страждання, що не дають їй можливості проживати повноцінним життям. Разом з тим суд вважає, що розмір моральної шкоди, який заявлений ОСОБА_1 у розмірі 1 328 600,00 грн, є значно завищеним. Визначаючи їй розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала  ОСОБА_1 , тому приходить до висновку, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 50 000,00 грн.
Рішення суду першої інстанції було оскаржене до апеляційного суду  ОСОБА_6  та переглядалося судом лише в частині компенсації їй моральної шкоди, в іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядалось.
Апеляційний суд зробив висновок, що вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суд першої інстанції врахував характер, обсяг та глибину заподіяних позивачці моральних страждань та їх негативних наслідків, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, тому дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача 50 000,00 грн відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконної збройної агресії рф проти України. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем, окрім загальновідомих фактів, не надано інших доказів спричинення моральної шкоди (неможливість повернутись до м. Харкова для продовження очного навчання, втрата майна за місцем реєстрації тощо), що впливає на розмір морального відшкодування, який підлягає стягненню. Суд апеляційної інстанції зазначив, що беззаперечно, кожен громадянин, який проживає в Україні, зазнав та зазнає безумовних моральних страждань, відчуває себе у небезпеці після введення в Україні воєнного стану, позбавлений звичного ритму життя, звичайного спілкування з близькими та друзями. Проте, це не позбавляє особу, яка звернулась до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії рф, обов`язку обґрунтувати та довести у суді належними доказами, а суд - обов`язку встановити на підставі наданих доказів елементи правопорушення, що призвело до завдання моральної шкоди (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача (причинно-наслідковий зв`язок).
07 листопада 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні її позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, в іншій частині судові рішення залишити без змін.
Підставою, на якій подається касаційна скарга, скаржник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, оскільки судом апеляційної інстанції було застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеногоу постановах Верховного Суду: від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17, від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, від 08 червня 2022 року у справі № 490/9551/19, від 27 липня 2022 року у справі № 308/9708/19.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення в частині визначення розміру компенсації моральної шкоди ОСОБА_1 протирічать нормам матеріального та процесуального права, не відповідають фактичним обставинам справи. Внаслідок незаконної збройної агресії рф проти України всім її членам сім`ї було стягнуто компенсацію моральної шкоди в розмірі 1 328 600,00 грн, але за невизначених обставин та без належного обґрунтування, в порушення вимог діючого законодавства суди за однакових умов та підстав позову визначили їй розмір компенсації моральної шкоди лише 50 000,00 грн. Необґрунтованими є посилання судів обох інстанцій на те, що вона не надала належних доказів на неможливість її повернення до м. Харкова для продовження очного навчання, втрати майна за місцем її реєстрації тощо, оскільки такі посилання не можуть впливати на визначення розміру компенсації моральної шкоди. Наголошує на тому, що розмір компенсації моральної шкоди, визначений їй судами обох інстанцій не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості і у повній мірі не відшкодовує завдану їй моральну шкоду, порівняно з іншими членами її родини, яким суд визначив розмір компенсації моральної шкоди той, який вони просили, а саме 1 328 600,00 грн.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Суди встановили, що  ОСОБА_1 є студенткою денної форми навчання в Державному педагогічному університеті ім. Сковороди та зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 з 30 вересня 2020 року.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взята на облік внутрішньо переміщеної особи з АДРЕСА_2 - фактичне місце проживання АДРЕСА_3 .
Станом на час переміщення ОСОБА_1 03 травня 2022 року до Львівської області та взяття її на облік, Харківська міська територіальна громада, яка знаходиться на території Харківського району, відповідно до наказу №75 від 25 квітня 2022 року «Про затвердження Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 10 грудня 2022 року», відносилась до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частини перша, третя статті 23 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на рф як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією (частини п`ята та дев`ята статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19 (провадження № 61-18782св21), на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «у міжнародному праві кодифіковані підстави для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» (англ, «tort exception»). Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/ бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою. Визначаючи, чи поширюється на РФ судовий імунітет у справі, яка переглядається, Верховний Суд врахував таке: - предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичним особам, громадянам України, внаслідок смерті іншого громадянина України; - місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; - передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; - вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; - національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту). Додатково Верховний Суд врахував, що юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України). Тобто Верховний Суд виходить з того, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Отже, ухвала апеляційного суду про направлення посольству РФ запиту на згоду або незгоду про розгляд українським судом зазначеної цивільної справи, примірника апеляційної скарги і ухвали про відкриття апеляційного провадження, а також зупинення провадження у справі до надходження відповіді від компетентного органу іноземної держави - посольства РФ в Україні або ненадходження в розумні строки такої відповіді з моменту належного підтвердження про отримання цим посольством зазначених процесуальних документів, підлягає скасуванню, оскільки вчинення РФ з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, РФ заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А отже, і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від РФ або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно. Суд касаційної інстанції також звертає увагу на те, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та указом Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. У зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства РФ в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від  19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18) вказано, що «розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суди першої та апеляційної інстанцій врахували обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а тому дійшли мотивованих висновків, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 1 000, 00 грн. Зазначені висновки судів не підлягають переоцінці Верховним Судом, оскільки виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України».
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) вказано, що «визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Суди, виходячи з доведених обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких зазнала саме ОСОБА_5 , зробили висновок, що розмір компенсації моральної шкоди, який заявлений за її вимогами у розмірі 1 328 600,00 грн, є завищеним, тому визначили такий розмір в сумі 50 000,00 грн, зважаючи на вимоги розумності, виваженості і справедливості. 
За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації моральної шкоди.
Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_1 на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17, від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, від 08 червня 2022 року у справі № 490/9551/19, є необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що постанови від 27 липня 2022 року у справі № 308/9708/19 Верховний Суд не ухвалював.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційний скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах) (пункт 5 частини другої статті 394 ЦПК України).
Керуючись статтями 260, 262, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 12 червня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 жовтня 2023 року у справі № 451/268/23.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                       Є. В. Краснощоков 
 
І. О. Дундар
 
М. М. Русинчук