ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7299/23 Справа № 178/1956/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Цаберябий  Б.М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Єлізаренко І.А., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря судового засідання — Панасенко С.С.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ''Верхівцевський олійноекстракційний завод'' (Товариства з обмеженою відповідальністю ''Солома'') на заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю ''Солома'', про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та стягнення моральної шкоди, –

ВСТАНОВИЛА:

       У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ ''Солома'', про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та стягнення моральної шкоди (т. 1 а.с. 3-11), а в подальшому подав заяву про зміну предмету позову (а.с. 60-66), в обґрунтування якого посилався на те, що з 10 серпня 2020 року по 08 жовтня 2020 року він працював на посаді апаратника-екстракторника у ТОВ «Солома». 
Наказом директора ТОВ «Солома» № 205-К від 08 жовтня 2020 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. 
Позивач зазначає, що при звільненні, відповідачем не було виплачено йому заробітної плати за період з 10 серпня 2020 року по 08 жовтня 2020 року, та станом на жовтень 2020 року заборгованість складала 20 092,77 грн. 
Відповідно до довідки про заробітну плату: - в серпні 2020 року позивачем відпрацьовано 13 робочих днів (тобто, 104) години, заробітна плата за серпень 2020 року склала 10 498,30 грн; - в вересні 2020 року позивачем відпрацьовано 21 робочий день (тобто, 168) годин, заробітна плата за вересень 2020 року склала 12 479,64 грн; - в жовтні 2020 року позивачем відпрацьовано 1 робочий день (тобто, 8) годин, заробітна плата за жовтень 2020 року склала 1 982,01 грн. 
Середньогодинна заробітна плата визначається наступним чином: заробітна плата за останній календарний місяць роботи, що передує звільненню (вересень 2020 року) – 12 479,64 грн поділена на число відпрацьованих позивачем робочих годин за останній місяць роботи (вересень 2020 року) – 168 годин = 74,28 грн за 1 годину роботи (12 479,64 грн/168 годин). 
Середньомісячне число робочих днів, що підтверджується відповідною довідкою наданою представником відповідача, складає: в серпні 2020 року – 21 день; в вересні 2020 року – 22 дні; в жовтні 2020 року – 21 день, а всього 64/3 = 21,3 робочих днів. 
При цьому, за період з 08 жовтня 2020 року по 07 березня 2023 року кількість робочих днів становить (21*29 місяців) = 618 робочих днів * 8 робочих годин протягом робочого дня = 4 944 робочих годин. 
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 08 жовтня 2020 року по 08 березня 2023 року (618 робочих дні, 4 944 години) склав: 74,28 грн (середнього динна заробітна плата) 4 944 (число робочих годин) = 367 240,32 грн. 
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 08 жовтня 2020 року по 08 березня 2023 року склав: 74,28 (середнього динна заробітна плата) * 4 944 (число робочих годин) = 367 240,32 грн.
Позивач зазначає, що у Наказі № 205-К про звільнення від 08 жовтня 2020 року зазначено, що йому нараховано також компенсацію за 04 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки. 
Оскільки зазначена компенсація не входить в структуру заробітної плати, а є саме компенсацією (гарантійною) виплатою, то позивач просить суд стягнути суму цієї компенсації окремо від заробітної плати. 
В обґрунтування чого надав відповідний розрахунок: 74,28 (середньоденна заробітна плата) 8 (робочих годин протягом одного робочого дня) 4 (календарних дні невикористаної основної щорічної відпустки) = 2 376,96 грн.
Також позивач вказує, що внаслідок порушення відповідачем його прав, він зазнав моральних страждань, внаслідок чого було порушено звичний спосіб життя, викликало необхідність докладання додаткових зусиль для свого утримання та членів сім`ї, необхідність брати гроші у борг. З урахуванням чого ОСОБА_1 вважає за доцільне встановити суму морального збитку в розмірі 10 000 гривень, які просить стягнути з відповідача на свою користь.
На підставі вищевикладеного, з урахуванням заяви про зміну предмету позову,  ОСОБА_1  просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 405 289,18 грн, а саме: нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 10 серпня 2020 року по 08 жовтня 2020 року – 20 092,77 грн; компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати за серпень 2020 року, вересень 2020 року та жовтень 2020 року – 5 579,13 грн; моральну шкоду – 10 000 грн; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 08 жовтня 2020 року по 07 березня 2023 року – 367 240,32 грн, а при його не проведенні до розгляду справи (по день постановлення рішення); компенсацію за чотири календарних дні невикористаної основної щорічної відпустки – 2 376,96 грн, а також ОСОБА_1 просить покласти на відповідача судові витрати, які складаються зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.
       Заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2023 року позов ОСОБА_1 до ТОВ ''Солома'', про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та стягнення моральної шкоди, задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «Солома» на користь ОСОБА_1 397 289,18 грн, які складаються із: нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 10 серпня 2020 року по 08 жовтня 2020 року – 20 092,77 грн; компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати за серпень 2020 року, вересень 2020 року та жовтень 2020 року – 5 579,13 грн; моральної шкоди – 2 000 грн; середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 08 жовтня 2020 року по 07 березня 2023 року – 367 240,32 грн; компенсації за чотири календарних дні невикористаної основної щорічної відпустки – 2 376,96 грн., крім того 3 696,08 грн судового збору, всього 400 985,26 грн. 
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 , відмовлено (а.с. 107-112).
У травні 2023 року ТОВ «Солома» звернулось до суду із заявою про перегляд заочного рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2023 року (а.с. 123-130).
Ухвалою Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2023 року заяву ТОВ «Солома» про перегляд заочного рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2023 року, залишено без задоволення (а.с. 145-146).  
       В апеляційній скарзі ТОВ «Солома» посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі (а.с. 148-155).
       Представник ОСОБА_1 - адвокат Машошина А.О. скористалась своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін (а.с. 183-187). 
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.
       Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 10 серпня 2020 року по 08 жовтня 2020 року працював на посаді апаратника-екстракторника у ТОВ «Солома». 
Наказом директора ТОВ «Солома» № 205-К від 08 жовтня 2020 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.
При звільненні позивача відповідачем не було виплачено йому заробітну плату за період з 10 серпня 2020 року по 08 жовтня 2020 року, та станом на жовтень 2020 року заборгованість складала 20 092,77 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості. 
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Колегія суддів звертає увагу на те, що 29 серпня 2023 року, тобто під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ТОВ ''Солома'' змінило назву на ТОВ ''Верхівцевський олійноекстракційний завод'', що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Частиною першою ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.
За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №10/451/17 (провадження № 1-1210апп19).
Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади – 08.10.2020 року, відповідач не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не було виплачено заборгованість із заробітної плати за період з 10.08.2020 року по року 08.10.2020 року в сумі 20 092,77 грн.
Тому, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 10.08.2020 року по 08.10.2020 року у розмірі 20 092,77 грн є обгрунтованим та колегія суддів з ним погоджується. 
Також є обгрунтованими висновки суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки всупереч положень ст.116 КЗпП України позивачу при звільненні не були сплачені всі належні суми.
Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, розміром середнього заробітку за період з 08.10.2020 року по 07.03.2023 року у розмірі 367 240,32 грн, виходячи з розрахунку 618 робочих дня та середньоденної заробітної плати 74,28 грн.
Разом з тим, ТОВ ''Верхівцевський олійноекстракційний завод'' ( стара назва ТОВ ''Солома'') не оспорювало наявності підстав для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак не погодилось з розміром стягнення, що на їх переконання є несправедливим та неспівмірним до розміру майнових втрат працівника.
Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Згідно з ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дій, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
– розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
– період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
– ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
– інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Вказана правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Висновки Великої Палати Верховного Суду неодноразово підтвердженні Верховним Судом, зокрема у постановах від 08 липня 2020 року у справі №761/17815/18, від 29 липня 2020 року у справі №212/6331/19, від 02 грудня 2020 року у справі №152/1957/15.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Однак, зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, це право, а не обов`язок суду і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (п.89 постанови ВП ВС від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
У розглядуваній справі судом встановлено, що розмір невиплаченої при звільненні позивача заробітної плати становить 20 092,77 грн., однак, заробітна плата не виплачена позивачу і станом на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, що було також підтверджено представником відповідача у судовому засіданні.
Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач з моменту звільнення позивача (08.10.20202 року) вчиняв будь-які дії щодо виплати заборгованості по заробітній платі.
Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що він звертався до позивача та його представника з метою того щоб отримати рахунок позивача на який необхідно здійснити перерахунок вказаної заборгованості є такими, що не підтверджуються будь-якими доказами, а тому колегією суддів не беруться до уваги.
Також, колегія суддів враховує строк затримки розрахунку, який складає 618 робочих дня.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач хоч і не має обов`язку щодо вчинення будь-яких дій направлених на отримання невиплаченої йому заробітної плати, однак, позивач у даній справі вчиняв такі дії шляхом направлення відповідачу адвокатських запитів з метою отримання відповідних довідок з метою вірного розрахунку заборгованості по заробітній платі. Відповідно до норм трудового законодавства саме на роботодавця покладається обов`язок доведення факту здійснення усіх належних працівникові виплат, зокрема при його звільненні, та без будь-яких звернень самого працівника.
Враховуючи поведінку позивача та відповідача, який не здійснив розрахунку з позивачем і на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а також те, що останнім взагалі не вчинювали взагалі будь-які дії щодо здійснення розрахунку з позивачем, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи та вищенаведеним висновкам Великої Палати Верховного Суду, визначений розмір відповідальності відповідача за прострочення ним виплати належних при звільненні позивачу коштів та не вбачає підстав для його зменшення.
Щодо вимог про стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000р. №20250-ІІІ, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно з Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений  постановою КМУ від 21.02.2001 р. № 159 та ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000р. №20250-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з 01.01.2001р. (дня набрання чинності вказаного Закону).
Згідно вказаного Закону під доходами слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі заробітна плата (грошове забезпечення). Тобто нарахувати компенсацію за затримку потрібно, тільки якщо раніше нарахований дохід працівникові своєчасно не виплачений.
Статтею 3 вказаного Закону України передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). 
Відповідно п. 3, п. 4. Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою КМУ від 21.02.2001р. №159, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. Коефіцієнт приросту споживчих цін розраховується з трьома знаками після коми. Індекси споживчих цін для розрахунку коефіцієнта приросту споживчих цін щомісячно публікуються Держкомстатом наростаючим підсумком з початку того року, в якому виникла заборгованість із виплати заробітної плати, що підлягає компенсації відповідно до пункту 2 цього Положення. (Абзац четвертий пункту 3 в редакції Постанови КМУ №692 від 23.04.99р.). Якщо виплата заборгованості із заробітної плати провадиться до опублікування Держкомстатом індексу споживчих цін за останній місяць перед виплатою суми заборгованості, під час розрахунку суми компенсації на період до опублікування зазначеного індексу споживчих цін за згодою працівника для розрахунків застосовується індекс споживчих цін за попередній місяць. Крім того, у разі затримки виплати заробітної плати за кілька місяців сума компенсації визначається згідно з пунктом 3 цього Положення за кожний місяць окремо і підсумовується. Приклад розрахунку суми компенсації наведено у додатку до цього Положення.
Таким чином, оскільки заробітна плата позивачеві не була своєчасно виплачена, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення вимоги про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за серпень 2020 року, вересень 2020 року та жовтень 2020 року у розмірі 5 579,13 грн.
Згідно Наказу №205-К про звільнення ОСОБА_1 від 08 жовтня 2020 року зазначено, що позивачу нараховано також компенсацію за 04 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки.
Оскільки зазначена компенсація не входить в структуру заробітної плати, а є саме компенсацією (гарантійною) виплатою, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення ОСОБА_1 окремо від заробітної плати з наступного розрахунку: 74,28 (середньоденна заробітна плата) 8 (робочих годин протягом одного робочого дня) 4 (календарних дні невикористаної основної щорічної відпустки) компенсації за чотири дні невикористанної основної щорічної відпустки у розмірі 2 376,96 грн.
Щодо вирішення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Оцінюючи аргументи позивача, які ним наведені в обґрунтування вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахувавши, що істотне та триваюче порушення права позивача на своєчасне і повне отримання заробітної плати, поставило останнього у скрутне матеріальне становище, призвело до негативних психо-емоційних переживань, вимагало додаткових зусиль для організації життя та захисту порушеного права, а тому дійшов вірного та обгрунтованого висновку, що позивачу була спричинена моральна шкода бездіяльністю відповідача, яка полягає у невиплаті йому належних сум заробітної плати, а також з врахуванням принципу розумності та співмірності встановив суму завдання морального збитку позивачу у розмірі 2 000 гривень.
Доводи скарги про те, що сплив строку на звернення позивача з вимогою про стягнення моральної шкоди є безпідставними, оскільки порушення прав позивача є триваючим так як в суді апеляційної інстанції було підтверджено той факт, що позивачу не виплачена заробітна плата, яка підлягала виплаті 08.10.2020 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема і питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України: судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Тому, приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов вірного висновку щодо покладення на відповідача обов`язку по сплаті судових витрат у розмірі 3 696 грн (судовий збір), а також щодо відмови щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, оскільки позивачем до суду не надано підтверджуючих документів щодо понесення позивачем таких витрат та їх розмір.
Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.
Доводи апелянта стосовно того, що позивачем пропущено тримісячний строк на звернення до суду колегія суддів відхиляє, оскільки перебіг тримісячного строку починається з моменту здійснення розрахунку з працівником, однак, як встановлено під час розгляду справи, такий розрахунок не здійснено і на час розгляду судом апеляційної інстанції, а тому такий строк не розпочався. Посилання на практику Верховного суду з цього приводу колегією суддів не враховується, оскільки обставини справи в тих справах та у даній є відмінними, а саме тим фактом, що там під час розгляду справи було встановлено, що розрахунок був проведений з працівником, в той час, як у даній справі такі обставини встановлені не були.
Доводи щодо неповідомлення відповідача про розгляд справи, що позбавило його скористатись своїми процесуальними правами є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи (а.с. 42 (поштове повідомлення), 43-46 (відзив на позов), 55 (клопотання про долучення документів на виконання ухвали суду), 85-88, 96-102 (відзив на за заяву про зміну підстав позову). 
Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Судові витрати понесені ТОВ ''Верхівцевський олійноекстракційний завод'' (ТОВ ''Солома'') у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ''Верхівцевський олійноекстракційний завод'' (Товариства з обмеженою відповідальністю ''Солома'') — залишити без задоволення.
       Заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2023 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          І.А. Єлізаренко

                                                                                М.Ю. Петешенкова