ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/4149/21	Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л. 	
Провадження № 22-ц/817/905/23 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Гірський Б.О. 
суддів -  Костів О. З., Хома М. В., 
з участю секретаря - Жук В.М. 

       розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №607/4149/21 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 грудня 2022 року (ухвалене суддею Дзюбич В.Л., дата складення повного тексту судового рішення не зазначена) в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

                                       ВСТАНОВИВ:
В березні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Фінансова компанія «Прайм Альянс» звернулось в суд із вказаним позовом.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 16 липня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №R52110295502B від 16 липня 2012 року у відповідності до якого останній отримав кредит в сумі 70 200 грн. зі строком повернення кредитних коштів до 16 липня 2017 року із нарахуванням процентів за користування кредитними коштами у розмірі 0,01% річних.
22 червня 2015 року ПАТ «ВТБ Банк» відступило право вимоги грошових зобов`язань ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», яке набуло право нового кредитора до відповідача за кредитним договором. 
29 січня 2019 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» було укладено договір факторингу №29/01/19-1 від 29 січня 2019 року, відповідно до якого ТОВ «ФК «Прайм Альянс» набуло право нового кредитора до відповідача за кредитним договором № R52110295502В від 16 липня 2012 року. 
У зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №R52110295502B від 16 липня 2012 року у розмірі 66 580, 27 грн., яка складається з суми заборгованості за кредитом у розмірі 52 357, 51 грн., 3 % річних на суму 4 716 грн. за період з 10 лютого 2018 року по 10 лютого 2021 року та інфляційних нарахувань у розмірі 9 506, 76 грн. за період з лютого 2018 року по лютий 2021 року у відповідності до ст. 625 ЦК України.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 грудня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ТОВ «ФК «Прайм Альянс» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити - стягнути з відповідача на їхню користь заборгованість за кредитним договором та сплачений судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.
Посилаються на помилковість висновку суду першої інстанції про те, що позовна заява подана зі спливом строку позовної давності, оскільки згідно умов договору, перебіг позовної давності розпочався 18 липня 2017 року та спливав 18 липня 2020 року, проте судом не було враховано, що у зв`язку із запровадженням КМУ з 12 березня 2020 року на всій території України карантину, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, які визначені зокрема ст. 257 ЦК України, були продовженими на строк дії такого карантину, а тому підстав для застосування позовної давності не було, так як станом на дату подачі позовної заяви (02 березня 2021 року) карантин діяв.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно із ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що 16 липня 2012 року між ПАТ «ВТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № R52110295502В, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у загальному розмірі 70 200 грн. Сторони узгодили відсоткову ставку за користування кредитом у розмірі 0,01% річних, а також кінцевий строк повернення коштів не пізніше 16 липня 2017 року.
Надання кредитних коштів відповідачу підтверджується меморіальним ордером № 44869 від 16 липня 2012 року.
22 червня 2015 року між ПАТ «ВТП Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №220615нв відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набуло право нового кредитора до ОСОБА_1 за кредитним договором № R52110295502В від 16 липня 2012 року на загальну суму 52 357,51 грн., яка складається з наступного: 29 145,76 грн. - сума основного боргу за кредитом, 14 081,35 грн. - сума простроченого основного боргу за кредитом; 0,04 грн. - сума нарахованих процентів, 4,36 грн. - сума прострочених процентів, 9 126, 00 грн. сума комісії. Також умовами вказаного договору, зокрема, п.5.2 передбачено обов`язок ПАТ «ВТП Банк» передати ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» усю документацію боржників, яких включено до реєстру боржників.
29 січня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс" було укладено договір факторингу № 29/01/19-2 відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» набуло право нового кредитора до ОСОБА_1 за кредитним договором № R52110295502В від 16 липня 2012 року на загальну суму 52 357, 51 грн. Також умовами вказаного договору, зокрема п.6.2.2, 8.1, 8.2 передбачено обов`язок ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» передати ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» документи, які засвідчують права, що відступаються, інформацію, яка є важливою для їх здійснення, оригінали розрахунків заборгованості станом на дату укладення цього договору, із зазначенням платежів здійснених боржником.
Згідно розрахунку позивача сума боргу відповідача у зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором № R52110295502В від 16 липня 2012 року становить 66 580, 27 грн., яка складається з суми заборгованості за кредитом у розмірі 52 357,51 грн, та 14 222, 76 грн. - суми індексу інфляції та 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України.
Згідно пункту 1.4.1 кредитного договору позичальник зобов`язується повністю повернути Банку всю суму отриманого кредиту та виконати всі інші зобов`язання встановлені кредитним договором у строк - не пізніше 16 липня 2017 року.
Згідно пункту 3.4 договору розмір щомісячних платежів визначається за формулою ануїтентних платежів.
22 червня 2022 року від відповідача надійшло клопотання про застосування строків позовної давності.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки позовна заява подана зі спливом строку позовної давності.
З таким висновком колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.
Частиною 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Статтею 512 ЦК України визначено, що однією з підстав заміни кредитора у зобов`язанні іншою особою є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Частиною першою статті 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність факту переходу до ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» прав первісного кредитора у зобов`язанні ОСОБА_1 за кредитним договором №R52110295502В від 16 липня 2012 року.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За приписами частини першої статті 1048 ЦК України (параграф 1 глава 71) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Так, в матеріалах справи міститься належним чином завірена копія графіка повернення кредиту і сплати процентів та розрахунок вартості супутніх послуг з найменуванням послуги (платежу), тарифів, баз розрахунку та порядку оплати, та яка містить підпис позичальника.
Також в матеріалах справи наявні належним чином завірена копія розрахунку орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, та умови надання кредиту, які також містять підпис ОСОБА_1 .
Згідно розрахунку позивача сума боргу відповідача, у зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором № R52110295502В від 16 липня 2012 року, становить 52 357,51 грн., з яких: 43 227, 11 грн. - заборгованість за кредитом (29 145, 76 грн. - сума основного боргу за кредитом та 14 081, 35 грн. - сума простроченого боргу); 4, 40 грн. - відсотки на строкову суму; 9 126 грн. - комісія за РО.
Вказаний розрахунок позивача відповідачем не спростовувався, власного розрахунку в суді першої інстанції не надавалось.
З даним розрахунком колегія суддів погоджується та бере його до уваги.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові від 10 квітня 2018 року в справі № 910/10156/17 Велика Палата Верховного Суду вказала на існування двох різних значень терміну «користування чужими коштами».
Перший термін означає одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, друге значення прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Велика Палата дійшла висновку, що наслідком неправомірного користування чужими грошовими коштами, тобто прострочення грошового зобов`язання (як договірного, так і позадоговірного), є нарахування відсотків річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати сплату процентів, розмір яких визначений договором або законом (зокрема, ч. 1 ст. 1048 ЦК України у правовідносинах, що виникають з договору).
Враховуючи наведене, важливим у застосуванні вказаних вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто наступає прострочення виконання грошового зобов`язання. До цього моменту можливим є нарахування процентів у якості плати, зокрема, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, а після цього моменту нараховуються проценти річні відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Пунктами 4.6, 3.2 Кредитного договору №2008197404 від 25 лютого 2014 року передбачено, що повернення кредиту та процентів за кредитом здійснюється щомісячно згідно з графіком і відповідно до п. 3.2 договору позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі до 16 липня 2017 року.
Позивачем надано розрахунок заборгованості по кредитному договору з урахуванням трьох процентів річних та індексу інфляції за період з 10 лютого 2018 року по 10 лютого 2021 року. Вказаний розрахунок позивача відповідачем не спростовувався, власного розрахунку в суді першої інстанції не надавалось.
Великою Палатою Верховного Суду у рішенні від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 викладена правова позиція, згідно якої право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Тобто після припинення встановленого строку кредитування права, інтереси кредитодавця забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат починаючи з 10 лютого 2018 року по 10 лютого 2021 року на суму заборгованості - 52 357, 51 грн., що згідно поданого розрахунку становить: 3% річних - 4 716 грн., інфляційні втрати - 9 506,76 грн.
Наданий позивачем обрахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з 10 лютого 2018 року по 10 лютого 2021 року відповідачем не спростований в суді першої інстанції і колегія суддів вважає його обґрунтованим.
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №R52110295502B від 16 липня 2012 року в розмірі 66 580,27 грн.
Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.
Згідно ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.
Тому, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).
Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки.
Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити в їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2022 року у справі № 758/10335/16-ц (провадження № 61-17055св21) зазначено, що «сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави».
Так, судом було слушно встановлено, що згідно умов кредитного договору кінцева дата повернення кредиту за договором - 17 липня 2017 року, а тому перебіг позовної давності розпочався 18 липня 2017 року.
Однак колегія суддів не погоджується із твердженням суду першої інстанції про те, що звернувшись у березні 2021 року в суд за захистом порушених прав, позивачем було пропущено трьох річний строк позовної давності, оскільки вважає, що 18 липня 2020 року строк позовної давності не сплив, а був продовженим з огляду на наступне.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.
Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Станом на березень 2021 року карантин на території України діяв.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що звернувшись в березні 2021 року, ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» пропустило позовну давність встановлену статтею 257 ЦК України.
Враховуючи, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 17 липня 2020 року, а Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають до задоволення.
Отже, апеляційна скарга ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно п.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанції.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 389, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,
                                       П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» — задовольнити.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 грудня 2022 року — скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором — задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» (Код ЄДРПОУ: 41677971, вул. Січових Стрільців 77 м. Київ) 66 580 грн. 27 коп., з яких заборгованість за кредитним договором у розмірі 52357 грн. 51 коп., 4 716 грн. - 3% річних та 9 506 грн. 76 коп. - інфляційні втрати.
Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» (Код ЄДРПОУ: 41677971, вул. Січових Стрільців 77 м. Київ) 2 270 грн. сплаченого судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 3405 грн. сплаченого судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, зазначених у п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 06 грудня 2023 року.

       Головуючий                                                 Гірський Б.О.
       Судді:                                                        Хома М.В.
                                                                       Костів О.З.