Номер провадження: 22-ц/813/4701/23 
Справа № 522/15637/20
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2023 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів:         Назарової М.В., Стахової Н.В.
за участю секретаря судового засідання – Лупши В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в інтересах яких діє представник-адвокат Губська Христина Юріївна
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2022 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 , ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, про встановлення факту, визнання недійсним розпорядження та скасування свідоцтва про право власності, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні права власністю

встановив:
14 вересня 2020 року позивачі  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду із вказаним вище позовом у якому просили:
-встановити факт, що квартира, позначена літерою А7 на схематичному плані земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 у технічному паспорті на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 від 30 січня 2003 року є квартирою АДРЕСА_2 ;
-визнати недійсним розпорядження за №189130 від 08 грудня 2004 року та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 , видане 08 грудня 2004 року Управлінням житлово комунального господарства Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_6 ;
-зобов`язати ОСОБА_7 не чинити їм перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 березня 2003 року на підставі розпорядження органу приватизації №175375 від 20 березня 2003 року позивачі отримали свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_4 , яке зареєстровано у КП «БТІ та РОН». Зазначена квартира була непридатна для проживання, оскільки на той час ОСОБА_2 мав інвалідність 1 групи, а ОСОБА_1 працювала двірником, тому ремонтні роботи у квартирі позивачі здійснювали поступово, по мірі своїх фінансових та фізичних можливостей, а тому лише навідувалися до квартири АДРЕСА_4 тільки для проведення ремонтних робіт. 
08 грудня 2004 року Управління житлово комунального господарства Одеської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації за №189130 від 08 грудня 2004 року видало ОСОБА_6 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 . Для отримання цього свідоцтва ОСОБА_8 , будучи опікуном ОСОБА_6 , надала Приморському районному суду у справі №2-5410/2004 довідку, що містила недостовірну інформацію про проживання ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_5 без реєстрації, датовану 11 лютого 1999 року. 15 червня 2004 року Приморським районним судом м.Одеси у справі №2-5410/2004 ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_8 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 задоволено, визнано за ОСОБА_6 право користування квартирою АДРЕСА_5 , зобов`язано Приморську районну адміністрацію укласти договір житлового найму з ОСОБА_6 в особі його опікуна ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_5 . 
Позивачі зазначають, що та обставина, що ОСОБА_8 надала суду довідку, що містила недостовірну інформацію про проживання ОСОБА_6 підтверджується поданням прокуратури Приморського району міста Одеси про усунення порушень законодавства України про власність №16-2559 вих. 12 від 12 лютого 2012 року, листами прокуратури Приморського району міста Одеси №7-197-06 від 13 лютого 2012 року та №7-2145-05 від 23 лютого 2012 року. 
Крім того, позивачі вказали, що у постанові слідчого Шевченківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України від 24 вересня 2012 року у рамках кримінального провадження №104201200742 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_5 зазначено, що проведеними слідчими діями встановлено, що у червні 2004 року ОСОБА_8 , будучи опікуном ОСОБА_6 надала недостовірні дані в Приморський районний суд м. Одеси, згідно яких отримала рішення суду по справі №541/2004, на підставі якого неповнолітній ОСОБА_6 став власником об`єкту нерухомості, отримавши правовстановлюючі документи на право власності на фактично неіснуючу квартиру АДРЕСА_3 , так як в 1996 році ця квартира була зруйнована в результаті пожежі, і з того часу по теперішній час не існує. 
За результатами проведеної будівельно-технічної експертизи №12387 від 10 грудня 2007 у рамках кримінального провадження №05820060042 за ознаками злочинів, передбачених ч.3 ст. 185, 356 КК України, серед іншого встановлено, що враховуючи помилку (описку) при виготовлені технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_5 , можливо вказати, що дійсною і достовірною вказана площа квартири АДРЕСА_4 у технічному паспорті від 30 лютого 2003 року. 
У 1981 році квартира АДРЕСА_5 була приєднана до квартири АДРЕСА_6 в якості підсобного приміщення, оскільки не була придатна для проживання. 09 червня 1996 року квартира АДРЕСА_5 повністю згоріла у пожежі та не підлягала відновленню, і з цього часу вона не існує, що підтверджується актом про пожежу від 09 червня 1996 року, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 вересня 1996 року у справі №2-2300/1996, рішенням Одеської міської ради №263 від 27 липня 1996 року, рішенням Одеської міської ради №130 від 22 лютого 1997 року, рішенням Київської районної ради народних депутатів №600 від 18 червня 1996 року. 
З приводу незаконного захоплення квартири АДРЕСА_4 позивачі зверталися до правоохоронних органів, після чого здійснювалося досудове розслідування кримінальних правопорушень у різних кримінальних провадженнях, зокрема, у кримінальному провадженні №104201200742 ОСОБА_1 визнавано потерпілою та цивільним позивачем, однак у межах кримінальних проваджень, права позивачів не поновлені. 
Встановлення вказаного вище факту позивачам необхідне для поновлення їх прав, оскільки спір про право між сторонами виник з підстав того, що із наявних у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 документів неможливо встановити фактичне розташування квартири АДРЕСА_3 , і цей факт має юридичне значення, адже від нього залежить можливість позивачів користуватися та вселитися у квартиру АДРЕСА_4 , яка належить їм на праві власності. 
Позивачі вважають, що Управління житлово комунального господарства Одеської міської ради не могло видати ОСОБА_6 розпорядження за №189130 від 08 грудня 2004 року про передання останньому у власність квартири АДРЕСА_5 , а в подальшому свідоцтво про право власності на житло від 08 грудня 2004 року, оскільки вона була непридатною для проживання та згодом знищена. За вказаних обставин розпорядження за №189130 від 08 грудня 2004 року є недійсним, а тому і скасуванню підлягає свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 , видане 08 грудня 2004 року Управлінням житлово комунального господарства Одеської міської ради Бурлакову О.О.
31 липня 2019 року ОСОБА_6 продав ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_5 за договором купівлі-продажу від 31 липня 2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Лічман І.М. та зареєстрований у реєстрі за №3382, що підтверджується інформаційною довідкою №176902663 від 09 серпня 2019 року. Тому позивачі фактично не можуть користуватися своєю квартирою АДРЕСА_4 , адже ОСОБА_7 в`їхав в квартиру, позначену літерою А7 на схематичному плані земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яка є квартирою АДРЕСА_4 , вважаючи її квартирою АДРЕСА_5 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 , ОСОБА_4 відмовлено. 
В апеляційній скарзі позивачі в інтересах яких діє представник-адвокат Губська Х.Ю. просять скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити їхні позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не надав оцінки та не зазначив підстави відхилення у якості доказу у справі довідки з місця проживання про склад сім`ї від 28 листопада 2001 року, відповідно до якої бабуся відповідача ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , проживала та була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 , натомість суд прийняв до уваги довідку видану у 2005 році про те, що ОСОБА_9 , разом з онуком, донькою та зятем проживали у квартирі АДРЕСА_5 .
Окрім цього, суд першої інстанції не дослідив докази, надані позивачами, а саме адресну довідку №003228 від 15 березня 2005 року та адресну довідку №003227 від 15 березня 2005 року, згідно яких батько ОСОБА_6 – ОСОБА_10 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 . Згідно копії картки форми 9, ОСОБА_6 був зареєстрований за вказаною вище адресою до 09 лютого 2005 року.
ОСОБА_9 проживала у квартирі АДРЕСА_2 , а після її смерті цю квартиру передано родині ОСОБА_1 
ОСОБА_6 зі своєю бабусею ОСОБА_8 у вказаний період проживали за адресою: АДРЕСА_7 ., ці обставини, на думку скаржників, суд першої інстанції залишив поза увагою, не надавши правової оцінки. 
Скаржники вважають, що наявні у справі докази свідчать про те, що є недостовірною інформація, що ОСОБА_6 проживав за адресою: АДРЕСА_8 , а особу, яка її надала – паспортиста дільниці №9 ОСОБА_11 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за надання недостовірної інформації.
Скаржники вважають, що відхилення судом першої інстанції пояснень ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 наданих слідчому з підстав їх неналежного засвідчення, на думку позивачів є проявом надмірного формалізму, оскільки вказані пояснення отримані позивачами з матеріалів об`єднаного кримінального провадження №12013170500000225, а інформація, яка міститься у вказаних доказах є важливою та має безпосереднє значення для вирішення того, як саме відбувалася приватизація квартири АДРЕСА_5 .
Твердження суду про те, що висновок будівельно-технічної експертизи №12387 від 10 грудня 2007 року є непереконливим, на думку скаржників є необґрунтованим, оскільки цей доказ отриманий ще у 2007 році, коли фактично квартира АДРЕСА_9 ) не була переобладнана, відремонтована, тобто майже одразу після приватизації, і саме в цей час можливо було встановити первісний стан квартири АДРЕСА_4 ( АДРЕСА_5 ) та її відповідність технічній документації.
На думку позивачів, доказом того, що квартира АДРЕСА_9 є одним і тим же приміщенням є схематичні плани розташування квартири АДРЕСА_4 та квартири АДРЕСА_5 , згідно яких вони мають зокрема, однакове розташування на земельній ділянці, однакові буквені зазначення приміщень.
Скаржники вважають, що дійсно ОСОБА_16 мала намір отримати для ОСОБА_6 квартиру, у якій він проживав з бабусею ОСОБА_17 , але це була квартира АДРЕСА_4 , та ОСОБА_8 , розуміючи, що цю квартиру вже отримала родина ОСОБА_1 , шляхом подання неправдивих документів та введення в оману суд, посадових осіб органів приватизації, осіб, які виготовляли технічну документацію на квартиру, отримала документи на квартиру АДРЕСА_10 .
Скаржники також звертають увагу, що ОСОБА_6 подавалися до суду документи про реєстрацію відповідача та його родини у квартирі АДРЕСА_5 , датовані після 2004 року, натомість позивачі надали суду документи, датовані раніше, що свідчить про достовірність саме цих доказів та їх перевагу над доказами, які надані відповідачем. Так, документи, датовані раніше 2004 року не містять інформації про реєстрацію ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_5 (окрім довідки від 11 лютого 1999 року, що містила недостовірну інформацію). 
У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та адвокат Губська Х.Ю. підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги.
Представник відповідача ОСОБА_6 адвокат – Бузова Т.Г. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги позивачів посилаючись на законність оскаржуваного рішення та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.
01 листопада 2023 року ОСОБА_7 звернувся до суду із клопотанням про розгляд справи у його відсутності, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Інші учасники справи будучі належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явилися, що відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторони скаржників, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до приписів статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає не в повній мірі, з огляду на таке.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності обставин того що квартира АДРЕСА_5 в наслідок пожежі була зруйнована та не існує, а також, що УЖКГ видало на одне і те саме приміщення, згідно схематичного плану земельної ділянки два свідоцтва про право власності різним власникам.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні вказаних вище позовних вимог позивачів, водночас зауважує про таке.
Як встановлено судом першої інстанції та убачається з матеріалів справи, розпорядженням Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради №193 від 12 лютого 2002 року за наслідками розгляду клопотання керівництва КП «ЖЕО Київського району» (т.1 а.с.188), зважаючи на те, що з причин смерті наймача — ОСОБА_9 , кв. АДРЕСА_2 звільнилась, зазначене жиле приміщення включено до числа службових та передано її комунальному підприємству «ЖЕО Київського району» з подальшим наданням співробітникам, які мають право на отримання службового житла (т.1 а.с.186зворот).
Розпорядженням Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради №339 від 13 березня 2002 року «Про надання ОСОБА_1 службового жилого приміщення квартири АДРЕСА_2 », на підставі клопотання КП «ЖЕО Київського району» вирішено надати ОСОБА_1 службове жиле приміщення та видати ордер для вселення в однокімнатну квартиру АДРЕСА_11 на склад сім`ї чотири особи: вона, чоловік ОСОБА_2 1965 р.н., донька ОСОБА_18 1988 р.н., син ОСОБА_4 1993 р.н.) (т.1 а.с. 9).
14 березня 2002 року Київською районною адміністрацією виконавчого комітету Одеської міської ради видано ордер на службове житлове приміщення №0549 серії КР ОСОБА_1 (двірник ЖЕО 203) із сім`єю із чотирьох осіб на право заняття службового жилого приміщення житловою площею 12,0 кв.м, що складається з однієї ізольованої квартири за адресою: АДРЕСА_12 .
Ордер видано на підставі розпорядження райадміністрації №339 від 13 березня 2002 року, склад сім`ї ОСОБА_2 - чоловік, ОСОБА_19 - донька, ОСОБА_4 - син (т.1 а.с. 8).
Розпорядженням директора КП ЖЕО Київського району Лазора В.В. та зав. відділу обліку та розподілу майна райадміністрації ОСОБА_20 від 21 листопада 2002 року №886/кв на підставі розпорядження голови Київської районної адміністрації №1923 від 18 листопада 2002 року запропоновано ОСОБА_1 укласти договір найму та відкрито їй особистий рахунок на займану нею жил-площу, що складається із однієї кімнати, площею 12.0 кв.м в квартирі АДРЕСА_2 . Склад родини чотири особи: (вона, чоловік ОСОБА_2 1965 р.н., донька ОСОБА_18 1988 р.н., син ОСОБА_4 1993 р.н.) (т.1 а.с. 8).
Відповідно до розпорядження органу приватизації від 20 березня 2003 року №175375 від наймача ОСОБА_1 надійшла заява на приватизацію 35/1000 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_12 . Вирішено задовольнити заяву та передати вказану квартиру в спільну часткову власність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_19 , ОСОБА_4 , в рівних частках, мешкаючим у однокімнатній квартирі загальною площею 52,8 кв.м, відповідною вартістю 9 грн. 50 коп., що складає 35/1000 частин домоволодіння (т.1 а.с. 10).
Згідно свідоцтва про право власності на житло від 20 березня 2003 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради посвідчено, що 35/1000 частин домоволодіння, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_12 дійсно належить на правах спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_19 , ОСОБА_4 в рівних частках. Загальна площа будинку становить 1488 кв.м, приватизована частина 52,8 кв.м. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 20 березня 2003 року №175375. Зареєстровано і записано у реєстрову книгу за №8-12907 (т.1 а.с. 11).
Згідно технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_13 , виготовленого станом на 30 лютого 2003 року, на ім`я ОСОБА_1 із часткою 35/1000 часток. Убачається, що заг. площа цієї частки становить 52,8 кв.м. житл. пл. 12,8 кв.м. та складається з приміщень: 1- пл.9,3 кв.м., 2-пл.7,8 кв.м., 3- пл.13,9 кв.м., 4- пл. 9,0 кв.м., 5- пл. 12,8 кв.м.(т.2 а.с.86-87).
Розпорядженням Київської райадміністрації ОМР від 28 квітня 1999 року №611 ОСОБА_8 , як бабуся по лінії батька, була призначена опікуном ОСОБА_6 у зв`язку зі смертю матері та засудженням батька останнього до позбавлення волі, який відповідно до довідки “ЖЕУ-207” проживав у квартирі АДРЕСА_3 , та навчався в СШ №79 Іллічівського району м. Одеси.
При цьому, вказаним вище розпорядженням вирішено звернутися до суду з позовом в інтересах неповнолітнього про визнання за ним права на житлову площу на кв. АДРЕСА_3 , що виконано не було (т.2 а.с.57).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2004 року у справі №2-5410/2004, позов ОСОБА_8 , яка діяла в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , до Приморської райадміністрації Одеської міської ради про визнання права на житлову площу та зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення задоволено, визнано за ОСОБА_6 право на користування квартирою АДРЕСА_3 ; зобов`язано Приморську райадміністрацію Одеської міської ради укласти договір житлового найму з ОСОБА_6 в особі його опікуна ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 12-13).
Вказаним рішенням суду встановлено, зокрема, що ув`язнений 1996 року батько неповнолітнього ОСОБА_10 після звільнення проживав у вказаній квартирі до своєї смерті, до лютого 2004 року.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2005 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2004 року залишено без змін (т.1 а.с. 139). Цим судовим рішенням визнані необґрунтованими посилання скаржника на те, що спірна квартира АДРЕСА_5 має подвійний номер, та підтверджено право неповнолітнього на збереження за ним житла.
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2007 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2004 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2005 року залишено без змін (т.1 а.с. 140-141).
За розпорядженням Приморської рай адміністрації Одеської міської ради №2360 від 20 липня 2004 року(т.2 а.с.103зворот) на ім`я ОСОБА_6 було відкрито особовий рахунок на 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_3 пл. 36,5 кв.м.(т.1 а.с.136).
Вказана квартира ОСОБА_6 приватизована згідно розпорядження органу приватизації УЖКГ №189130 від 08 грудня 2004 року (т.2 а.с.142), заг пл. 54,5 кв.м. 
08 грудня 2004 року на підставі вказаного розпорядження видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру АДРЕСА_3 заг. пл. 54,5 кв.м.(т.1 а.с.144). Зазначене право власності зареєстровано згідно чинного законодавства в КП «ОМБТІтаРОН» 04 березня 2005року.
Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 , виготовленого 04 вересня 2004 року КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», виданого на ім`я ОСОБА_6 , квартира АДРЕСА_5 , складається із 3 житлових кімнат, загальною площею 54,5 кв.м, жилою площею 36,5 кв.м, підсобна 18,0 кв.м, корисна 54,5 кв.м. Згідно технічної характеристики квартири, квартира складається із 3 житлових кімнат, з яких 1- кімната площею 13,3 кв.м, 2 -кімната площею 8,8 кв.м, 3- кімната площею 14,4 кв.м,кухня-пл.8,2 кв.м.,коридор -9,8 кВ.м. загальна площа квартири 54,5 кв.м (т.1 а.с. 56-57, 145-146).
31 липня 2019 року згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_6 продав вказану вище квартиру АДРЕСА_5 ОСОБА_7 , що підтверджується відомостями з ЄДРПВНМ (т.1 а.с.21) та не оспорюється сторонами по справі.
Не погоджуючись із оцінкою судом першої інстанції підстав позову, зокрема, про те, що квартира АДРЕСА_3 була визнана не придатною до проживання та зруйновна внаслідок пожежі, не реконструйована, не відновлена та фактично не існує, а отже ОСОБА_6 та його батьки у такій квартирі ніколи не проживали, а деякий час мешкали разом з ОСОБА_9 у кв. АДРЕСА_4 , колегія суддів зауважує про таке.
Вважаючи недоведеним факт руйнування кв. АДРЕСА_3 у наслідок пожежі, суд першої інстанції виходив з показів свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_22 про те, що квартира у якій проживала ОСОБА_9 мала саме №5 та з встановлених у рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2004 року у справі №2-5410/2004 обставин.
Проте, актом про пожежу від 09 червня 1996 року складеним комісією в складі інженера ІПЛ УГПО ст. лейт. ОСОБА_23 , спл. Інспектора СГПГ-3 ГЛОМВД України ОСОБА_24 , ОСОБА_25 (мешкаючої за адресою: АДРЕСА_14 ), ОСОБА_26 (мешкаючого за адресою: АДРЕСА_15 ), ОСОБА_27 (мешкаючої за адресою: АДРЕСА_16 ) зафіксовано, що по АДРЕСА_13 сталася пожежа, сгоріли 2 дерев`яних сарая та кв. АДРЕСА_17 . Також зазначено, що у квартирі АДРЕСА_5 де проживає ОСОБА_28 повністю згоріла покрівля, обрушена стеля на площі 3 кв.м (т.1 а.с. 15-16).
Згідно листа виконкому Київської райради народних депутатів №185/12 від 10 червня 1996 року, 09 червня о 14.30 год. в результаті пожежі згорів флігель по АДРЕСА_18 . Будинок відновленню не підлягає. В результаті пожежі постраждали 7 квартир, в яких мешкають 8 родин (т.1 а.с. 72).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 вересня 1996 року у справі №2-2300/1996 року, визнано родини ОСОБА_28 та ОСОБА_29 з донькою ОСОБА_30 та її донькою ОСОБА_31 1993 р.н., такими, що мають право на надання житлової площа поза чергою. Рішення суду мотивовано тим, що зазначені вище особи проживали у кв. АДРЕСА_3 , яка за наслідками пожежі, що сталась 09 червня 1996 року, зруйнована та на час ухвалення рішення є непридатною для життя (а.с. 73-74 том 1).
З показів свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_22 судом першої інстанції однак встановлено, що у квартирі, де проживала сім`я ОСОБА_32 і ОСОБА_33 не було пожежі. 
Однак дані, встановлені у зазначених раніше акті про пожежу, листі виконкому та рішенні Київського районного суду м. Одеси від 18 вересня 1996 року, вказують на помилковість свідчень щодо номеру квартири, де проживала сім`я ОСОБА_32 і ОСОБА_33 . Так, свідчення ОСОБА_21 та ОСОБА_22 про те, що ОСОБА_9 проживала саме у квартирі під АДРЕСА_5 зводяться до нічим не підтверджених суб`єктивних тверджень. Попри те, що такі особи були сусідами ОСОБА_9 про факт ознайомлення із будь-якими документами про надання останній права користування саме квартирою АДРЕСА_5 ці свідки не вказували. 
Щодо посилань суду першої інстанції на встановлені рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2004 року у справі №2-5410/2004 обставини, колегія суддів зауважує про таке.
За ч. 5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Так, звертаючись до суду із позовною заявою позивачі наполягали на тому, що ухвалення Приморським районним судом м. Одеси рішення від 15 червня 2004 року у справі №2-5410/2004 про визнання за ОСОБА_6 права користування саме кв. АДРЕСА_5 є наслідком надання відповідачем спочатку виконкому Київської райадміністрації ОМР, а потім і суду довідки, яка містила недостовірні данні.
Так, згідно вказаної вище довідки, від 11 лютого 1999 року виданої паспортисткою ОСОБА_11 житлово експлуатаційної дільниці №207 м. Одеса, ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_8 проживає але не зареєстрований (т.1 а.с. 14).
Разом з тим, наказом від 13 березня 2012 року №173 задоволено подання заступника прокурора Приморського району м. Одеси про усунення порушень законодавства України про власність від 13 лютого 2012 року (т.1 а.с.53) та притягнуто паспортиста дільниці №9 ОСОБА_11 до дисциплінарної відповідальності за надання недостовірної інформації стосовно постійного проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_8 (т.1 а.с.54).
Апеляційний суд погоджується із зауваженнями суду першої інстанції про те, що факт про притягнення паспортиста до адміністративної відповідальності не може свідчити про навмисне підроблення цією особою картки, разом з тим, зауважує, що поза увагою суду залишилось те, що факт зазначення паспортистом дільниці №9 ОСОБА_11 недостовірної інформації у довідці ЖЕД №207 від 11 лютого 1999 року, не спростовано.
Висновок суду першої інстанції про те, що факт знищення кв. АДРЕСА_5 у пожежі у 1996 році спростовується тим, що у такій квартирі під час пожежі та після цього, були зареєстровані ОСОБА_10 і ОСОБА_9 по час її смерті - до 1998 року, є безпідставним, оскільки зроблений без посилань на жодний доказ у справі.
Водночас, колегія суддів зауважує, що матеріали справи, окрім довідки ЖЕД №207 від 11 лютого 1999 року, не містять жодного належного доказу на підтвердження проживання та реєстрації ОСОБА_9 із сім`єю у кв. АДРЕСА_5 , надані ОСОБА_6 у якості доказів: довідки та форми, або не містять дати їх складання, або складені після ухвалення Приморським районним судом м. Одеси рішення від 15 червня 2004 року у справі №2-5410/2004.
Разом з цим, у матеріалах справи міститься довідка №8111 від 28 листопада 2001 року (т.1 а.с.190), згідно якої ОСОБА_9 по день смерті проживала у кв. АДРЕСА_4 . Факт проживання ОСОБА_9 саме у зазначеній квартирі зафіксовано також і у розпорядженні Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради №193 від 12 лютого 2002 року, яким кв. АДРЕСА_2 включено до числа службових та передано її комунальному підприємству «ЖЕО Київського району» зважаючи на звільнення такої квартири у наслідок смерті її наймача — ОСОБА_9 (т.1 а.с.186зворот).
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року по справі № 910/11027/18, а також в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Апеляційний суд, з урахуванням "балансу вірогідностей", вважає доведеним факт знищення кв. АДРЕСА_5 у 1996 році, зважаючи на надані позивачами докази: акт про пожежу, лист виконкому та рішення Київського районного суду м. Одеси, інформація зазначена у яких відповідачами не спростована.
Так, відповідачами не надано жодного належного, допустимого та достатнього доказу того, що зазначена у вказаних вище акті про пожежу, листі виконкому та рішенні Київського районного суду м. Одеси інформація є недостовірною, як і не надано належних, допустимих та достатніх доказів того, що станом на 1996 рік, коли кв. АДРЕСА_19 була знищена у наслідок пожежі, у такому будинку існувало дві квартири за АДРЕСА_5 , в одній із яких проживала ОСОБА_9 із сім`єю, та яка не постраждала під час пожежі.
Разом з цим , матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_9 проживала саме у кв. АДРЕСА_4 .
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає таким, що не відповідає встановленим судом обставинам справи висновок суду першої інстанції про недоведеність факту знищення кв. АДРЕСА_19 у 1996 році.
Окрім того, апеляційний суд вважає безпідставним відхилення судом першої інстанції висновку №12387 будівельно-технічної експертизи по кримінальній справі №05820060042 від 10 грудня 2007 року, складеного Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз згідно постанови слідчого СВ Шевченківського РВ УМВС України в Одеській області Какоуровою Є.В.(т.1 а.с. 24-26) з огляду на таке.
Дійсно, під час проведення вказаної експертизи, питання тотожності квартир не вирішувалось, водночас, відхиляючи експертний висновок з цієї підстави, а також з підстав не вирішення експертом питань щодо розбіжностей у площі, кількості та найменуванню приміщень, зазначених у документах на кв. АДРЕСА_10 , поза увагою суду залишилось те, що експертом було досліджено розбіжності у складі приміщень, їх найменуваннях, площі та лінійних розмірах кв. АДРЕСА_5 та кв. АДРЕСА_2 .
Так, експертом надано відповіді за датою обстеження 05 грудня 2007 року:
- по першому питанню: фактична площа квартири АДРЕСА_20 складає 53,6 кв.м;
- по другому питанню: фактичне планування та площа квартири АДРЕСА_4 (5) не відповідає технічним паспортам кв. АДРЕСА_5 та кв. АДРЕСА_2 лінійним розмірам, площі, плануванню, складу приміщень. Невідповідність даних отриманих в результаті дослідження 05 грудня 2007 року технічним паспортам кв. АДРЕСА_9 пояснюється наступними факторами:
1. на дату дослідження 05 грудня 2007 року в досліджуваній квартирі виконана реконструкція із змінами складу та планування приміщень, в тому числі:
а) прим. «4» та «5» об`єднано в одне приміщення за рахунок розбору міжкімнатних перегородок;
б) в капітальній стіні прим. «5» додатково облаштована ніша глубиною 0,36 м, шириною 1,17 м;
в) в прим. «2» зведена перегородка з організацією двох приміщень переустановленням дверного пройому в прим. «1»;
г) влаштування в зовнішній стіні прим. «2» нового дверного пройому із встановленням металічної стіни;
2.у зв`язку із тим, що стіни окремих приміщень не оштукатурені , внутрішні проміри приміщень виконувалися проміри приміщень від поверхні стін та перегородок без відділки «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомості майна» вказано: Внутрішній замір приміщень повинен виконуватися з точністю до 1 см по всьому периметру по розмірам, виміряним між окремими поверхнями стін та перегородок…». Виконати зйомку лінійних розмірів та визначити площу квартири у відповідності з «Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» можливо після завершення будівельних робіт в квартирі АДРЕСА_9 .
- по третьому питанню: різниця між технічними паспортами кв. АДРЕСА_5 та АДРЕСА_2 наявні. Згідно технічного паспорта станом на 30 лютого 2003 року загальна площа квартири складає 52,8 кв.м, в тому числі житлової 12,8 кв.м. Згідно технічного паспорту станом на 14 вересня 2004 року загальна площа квартири АДРЕСА_5 складає 54,5 кв.м, в тому числі житлової 36,5 кв.м. При звірянні технічних паспортів кв. АДРЕСА_5 та кв. АДРЕСА_2 встановлено їх не відповідність по найменуванню приміщень лінійним розмірам, а відповідно і по площі. Основною причиною невідповідності планів кв. АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 є допущення графічної помилки (опечатки) при складанні плана приміщень та оформлення технічного паспорта кв. АДРЕСА_3 . Помилка виражена у невідповідності лінійного розміру 3,5 м прим. «5» лінійному розміру плана кв АДРЕСА_5 графічно вичерченому в маштабі 1:200. При перевірці лінійних розмірів плана кв. АДРЕСА_4 вказаних в технічному паспорті станом на 30 лютого 2003 року встановлено їх відповідність лінійним розмірам графічно виконаним в маштабі 1:200. Враховуючи помилку (опечатку) допущену в технічному паспорті від 14 вересня 2004 року квартири АДРЕСА_5 , можливо сказати, що дійсною та достовірною вказана площа кв. у технічному паспорті від 30 лютого 2003 року.
Тож, хоча експертом і не було зроблено висновок шодо обставини з вимогою про встановлення якої до суду звернулись позивачі, проте, колегія суддів вважає, що підстави для відхилення експертного висновку, з підстав невідповідності його змісту іншим доказам у справі відсутні.
Натомість, зміст такого висновку, з урахування інших доказів у справі свідчить про обґрунтованість доводів позовної заяви про тотожність кв. АДРЕСА_5 та кв. АДРЕСА_2 , на які УЖКГ видано свідоцтва про право власності .
Враховуючи зазначене вище, апеляційний суд погоджується із посиланнями сторони позивачів на те, УЖКГ фактично видало два свідоцтва про право власності на одне і те саме приміщення різним власникам, разом з тим, враховуючи обставини цієї справи, та докази, що містяться в матеріалах справи колегія суддів вважає, що таке порушення є наслідком допущення в минулому органом влади помилки, а саме, видання 11 лютого 1999 року ЖЕД №207 довідки із недостовірною інформацією. 
Водночас, вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, колегія суддів виходить з такого.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним, відновлення становища, що існувало до порушення права.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Тлумачення статті 387 ЦК України свідчить, що на підставі віндикаційного позову може бути витребуване з чужого незаконного володіння майно яке є індивідуально визначеним.
Згідно з абзацом 1 частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.
Індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмітних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють в необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору.
У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16-ц (провадження №14-208цс18) зроблено висновок, що "метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника".
Постанова, Верховного Суду від 21.08.2019 № 296/8984/14-ц, 61-14779св18.
Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Цивільним законодавством передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як віндикація.
Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
Таким чином, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.
Власник із дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18) та інших звернуто увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зроблено висновок, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права.
Подібні висновки викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).
Обраний позивачами спосіб захисту у вигляді встановлення факту та визнання недійсним розпорядження, скасування свідоцтва про право власності та зобов`язання не чинити перешкоди, за відсутності віндикаційних позовних вимог щодо спірного об`єкту нерухомості, не є ефективним способом захисту їх прав.
Апеляційний суд також приймає до уваги, що попри протилежні твердження позивачів, матеріали справи не містять доказів того, що допущена в минулому органом влади помилка є наслідком неправомірних дій відповідача — ОСОБА_6 , а отже виправлення допущеної в минулому органом влади помилки не може мати наслідком непропорційне втручання в нове право відповідача — ОСОБА_7 , який день розгляду справи судом є власником спірного нерухомого майна, та перекладати на нього всі негативні наслідки такої помилки, оскільки задоволення позову з цих підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка володіє квартирою протягом тривалого часу, а отже, порушить справедливий баланс інтересів сторін.
Положеннями ст.17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких дала Верховна Рада, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У ст.1 Першого протоколу до конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Концепція майна в розумінні ст.1 Першого протоколу до конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть уважатися правом власності, а отже, і «майном».
Предметом регулювання ст.1 Першого протоколу до конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.82, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.86, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 7.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 2.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано 3 критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (утручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Утручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Утручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу втручання держави в право на мирне володіння майном за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23.11.2000 у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить суспільний інтерес (рішення ЄСПЛ від 2.11.2004 в справі «Трегубенко проти України»).
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності розглядатиметься як порушення ст.1 Першого протоколу до конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з утручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від утручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар. При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.
Таким чином, ст.1 Першого протоколу до конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Колегія суддів зазначає, що при розгляді цієї справи може бути враховано також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування ст.1 Першого протоколу до конвенції, зокрема, щодо необхідності додержання принципу належного врядування при втручанні держави в право особи на мирне володіння своїм майном.
Разом з тим у п.71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип належного врядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. Разом з тим, потреба виправити допущену в минулому помилку не повинна непропорційним чином утручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки держоргану має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип належного врядування може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
З огляду на викладене принцип належного врядування не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло з власності держави в незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість утручання держави в право на мирне володіння майном. Дотримання принципу належного врядування оцінюється одночасно з додержанням принципу пропорційності при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний та стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.
За обставинами цієї справи встановлено, що ОСОБА_6 набув право користування квартирою АДРЕСА_3 за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2004 року у справі №2-5410/2004, яке набрало законної сили та не було скасовано та на підставі якого у 2004 році із відповідачем у подальшому було укладено договір найму житлового приміщення, видано розпорядження про його приватизацію та свідоцтво про право власності.
Тож з 2004 року ОСОБА_6 тривалий час, а саме до 2019 року правомірно володів квартирою АДРЕСА_3 та реалізувавши своє право власника, 31 липня 2019 року згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_6 продав цю квартиру АДРЕСА_5 ОСОБА_7 , який є власником такої квартири на цей час.
Отже, втручання держави в право відповідача — ОСОБА_7 на мирне володіння майном — спірною квартирою, зважаючи на тривале добросовісне користування нею відповідачем, який протиправних дій для заволодіння нею не вчиняв, має ознаки непропорційного втручання в право відповідача на мирне володіння майном.
Окрім того, ОСОБА_6 до встановлення над ним опіки проживав разом із батьками та ОСОБА_9 , а отже виходячи з вимог ст.71 ЖК України, п. 3 ч.1 ст.247 СК України, чинних на день встановлення над ОСОБА_6 опіки, зберігав право користування спірним житловим приміщенням і після встановлення над нам опіки.
Визнання ж недійсним розпорядження та скасування свідоцтва про право власності фактично не має вирішального значення, оскільки це лише призведе до необхідності повторного проходження процедури набуття у власність не з вини відповідача, а внаслідок недбальства державних органів.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.4 ч.1, абз.1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
За таких обставин доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та заслуговують на увагу суду, однак допущена судом помилка у застосуванні норми матеріального права не призвела до неправильного вирішення справи, але рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в інтересах яких діє представник-адвокат Губська Христина Юріївна задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Повний текст постанови буде складено 13 листопада 2023 року.

Головуючий                                                                        Ю.П. Лозко

Судді:                                                                                М.В. Назарова

                                                                                       Н.В. Стахова