ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 вересня 2023 року                                 
м. Харків
справа № 619/2052/18
провадження № 22-ц/818/35/23 
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Тітченко О.В.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 , Торгівельна фірма «Автолюбитель»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дергачівського районного суду Харківської області ухвалене 17 грудня 2020 року у складі судді Жорняк О.М.,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсними договір купівлі-продажу транспортного засобу Toyota Highlander, державний номер НОМЕР_1 , №352/17/002676 від 16.05.2017, укладений між її батьком ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; визнати недійсними договір комісії №352/17/002676 від 16.05.2017, укладений між її батьком ОСОБА_4 та торгівельною фірмою «Автолюбитель»; визнати за нею право власності на транспортний засіб Toyota Highlander, державний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на її користь судовий збір в розмірі 704 грн 80 коп.
В обґрунтування позову послалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , після смерті якого ОСОБА_1 є спадкоємницею всього належного йому майна, в тому числі і транспортного засобу Toyota Highlander, державний номер НОМЕР_1 . 22.01.2018 при зверненні до нотаріуса позивач дізналася, що транспортний засіб Toyota Highlander, державний номер НОМЕР_1 , належить на праві власності не її померлому батьку, а іншій особі. Виявилося, що з 16.05.2017 і по теперішній час автомобіль Toyota Highlander, державний номер НОМЕР_1 , значиться зареєстрованим за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі – продажу № 352/17/002676, оформленого 16.05.2017 торгівельною фірмою «Автолюбитель». 
16.05.2017 між ОСОБА_4 (Продавець) та Торгівельною фірмою «Автолюбитель» був укладений договір комісії № 352/17/002676 на продаж транспортного засобу Toyota Highlander, державний номер НОМЕР_1 , на підставі якого комісіонер зобов`язується виконати доручення Продавця щодо вчинення юридичних дій, передбачених цим Договором протягом одного робочого дня з моменту підписання та набрання чинності цим Договором. Вартість майна, що продається, визначалася Продавцем самостійно. Батько позивача з 2013 року неодноразово проходив курс лікування в лікарнях, під час якого йому поставили діагноз цироз печінки. Цей діагноз був постійний, лише змінювалась стадія цирозу, стан ОСОБА_4 погіршувався. Приблизно у 2017 році у нього появилась знайома ОСОБА_2 , яка скористалась його пригніченим станом – увійшла до нього в довіру. Згідно з випискою від 01.06.2017 ОСОБА_4 довгий час зловживав спиртними напоями, а останні три роки постійно приймав алкоголь, останнім часом перебував у стані гострої алкогольної інтоксикації, що супроводжувалась частими порушеннями свідомості, у зв`язку з чим проходив курс лікування в лікарні, де встановлено діагноз: алкогольний гепатит, цироз печінки. Враховуючи викладене, договір купівлі – продажу транспортного засобу № 352/17/002676 від 16.05.2017 та договір комісії № 352/17/002676 від 16.05.2017 є недійсними, оскільки на момент їх підписання ОСОБА_4 знаходився у стані, коли не міг розуміти значення своїх дій, їх наслідки, він був дезориєнтований у місці і часі. Вважає, що ОСОБА_2 скористалась тяжким становищем в результаті чого батько 
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 17 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Судове рішення обґрунтоване тим, що ОСОБА_1 не довела суду належними та допустимими доказами визнання ОСОБА_4 недієздатним на час укладення оспорюваних договорів. Експертиза на підтвердження доводів позивача не була проведена внаслідок невиконання нею вимог експерта. Надана ОСОБА_1 медична документація . не містить висновків щодо наявності у ОСОБА_4 психічного або іншого захворювання, внаслідок якого він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними в момент підписання договору купівлі-продажу транспортного засобу № 352/17002676 від 16.05.2017 та договору комісії № 352/17/002676 від 16.05.2017. 
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, якою просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Посилається на необгрунтованість рішення суду, його ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи.
А саме, суд не повно встановив обставини у справі, в супереч вимогам закону не надав позивачці можливості виконати вимоги експерта, що дало б змогу останній довести підстави позову. Суд також не надав належної оцінки іншим доказам у справі , що свідчать про укладення оспорюваних договорів особою, яка не могла усвідомлювати значення своїх дій та вільно керувати ними. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Павлоград Дніпропетровської області, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 . В свідоцтві про народження батьком позивача записаний ОСОБА_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_4 , видано Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 15 січня 2018 року.
Спадкоємцем після смерті батька, на все його майно стала його донька, позивач по справі ОСОБА_1 .
Згідно повідомлення Регіонального сервісного центра МВС в Харківській області, транспортний засіб Toyota Highlander, державний номер НОМЕР_1 , значиться зареєстрованим за ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу 352/17/002676, оформленого 16.05.2017, ТФ «Автолюбитель». Підстави набуття права власності зберігаються у торгівельній організації.
Згідно договору комісії № 352/17/002676 від 16.05.2017, ОСОБА_4 є продавцем вищевказаного автомобіля, а комісіонер є ТФ «Автолюбитель».
ОСОБА_5 від продажі автотранспортного засобу отримав від покупця кошти та підтвердив, що немає ніяких претензій в тому числі і фінансових до ТФ «Автолюбитель», згідно розписки від 16 травня 2017 року.
Відповідно виписок з амбулаторної карти хворого та з історії хвороби стаціонарного хворого ОСОБА_4 № 1385, останній хворів, згідно діагнозу - церозом печінки, інцефалопатією, токсичною полінейропатією.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За статтею 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України: від 28 вересня 2016 року в справі № 6-1531цс16, від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12 та підтриманий у постановах Верховного Суду: від 14 листопада 2018 року в справі № 359/3849/14-ц, від 16 травня 2022 року в справі № 127/8183/19.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності (подібна норма містилася у статті 143 ЦПК України в редакції до 15 грудня 2017 року).
У частині першій статті 105 ЦПК України зазначено, що призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити, у тому числі, психічний стан особи (аналогічна норма містилася у статті 145 ЦПК України в редакції до 15 грудня 2017 року).
За статтею 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).
Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам) (аналогічна норма містилася у статті 150 ЦПК України в редакції до 15 грудня 2017 року).
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 24 січня 2022 року у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3», на час проведення експертизи провадження у справі зупинено.
19 червня 2023 року цивільна справа повернулась з експертної установи разом з листом № 59 від 18.02.2022 про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи. Проте позивачем не виконано вимог зазначених в листі.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Цими процесуальними нормами передбачено, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_4 на час вчинення оскаржуваних правочинів не міг усвідомлювати та керувати своїми діями.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та висновків суду не спростовують. 
При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами та застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 – 384 ЦПК України, суд,-
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 –залишити без задоволення.
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 17 грудня 2020 року –залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 09 жовтня 2023 року.
Головуючий                                                        О. Ю.Тичкова
Судді                                                                        О.В.Маміна

                                                                        Н.П. Пилипчук