Номер провадження: 22-ц/813/4693/23 
Справа № 522/20052/21
Головуючий у першій інстанції Косіцина В. В.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                         Назарової М.В.,
суддів:                                 Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря                Гуденка Д.О.,
учасники справи: позивачі – ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 , відповідач - Др. Апель ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 
на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 01 грудня 2022 року, ухваленого Приморським районним судом міста Одеси у складі: судді Косіциної В. В. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Др. Апель ОСОБА_3 про відшкодування витрат,

                                                в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року позивачка ОСОБА_4 звернулась до суду з вказаним позовом, який мотивувала тим, що наприкінці червня 2017 року вона познайомилась з Др. Апель ОСОБА_3 , з яким у неї склалися близькі стосунки, у процесі яких ними було прийнято рішення про спільне набуття права власності на квартиру у житловому комплексі «Грінвуд ЛТД» в частках по на кожного.
29 березня 2018 року між сторонами та ТОВ «Грінвуд ЛТД» укладено угоду про внесення змін до Договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 03 березня 2017 року № ГР-203 та підписаний акт приймання – передачі майнових прав від 29 березня 2018 року, відповідно до яких сторони набули майнові права на апартаменти АДРЕСА_1 .
Право власності на апартаменти АДРЕСА_1 зареєстровано за нею та відповідачем у рівних частках по частці кожному.
Після набуття права власності на вказану квартиру, за попередньою домовленістю з відповідачем, вона розпочала в ній ремонтні роботи.
Враховуючи те, що відповідач постійно не проживав на території України, сторони домовилися, що здійснювати контроль та оплату усіх ремонтних робіт буде ОСОБА_1 на підставі виданої 21 травня 2018 року відповідачем на її ім`я довіреності.
11 травня 2018 року між нею та підрядником ОСОБА_5 укладено договір побутового підряду на ремонт квартири АДРЕСА_1 . Загальна вартість зазначених робіт склала 278 187 гривень (9 091 євро за офіційним курсом НБУ на день оплати робіт), що нею було у повному обсязі сплачено.
Окрім того, також було проведено оздоблювальні ремонтні роботи, загальна вартість яких склала 889 336 гривень (30 237 євро за офіційним курсом НБУ на день оплати робіт). Як вказує позивач, з вказаної суми внесок відповідача як співвласника квартири склав 444 668 гривень (15 118 євро за офіційним курсом НБУ на день оплати робіт). При цьому, об`єми та вартість ремонтних робіт були узгоджені з відповідачем. 
Зазначає, що враховуючи високий ступінь довіри між сторонами на момент придбання об`єкту нерухомості та те, що відповідач постійно проживає за межами території України, між ними було укладено усну угоду про те, що оплата ремонтних робіт частки відповідача у квартирі АДРЕСА_1 буде здійснюватися шляхом перерахування останнім грошових коштів на банківську карту позивача, після чого нею буде здійснюватися оплата ремонтних робіт відповідно до долі відповідача у їх спільній частковій власності на квартиру. 
Загальна грошова сума витрачена на ремонт та оздоблення квартири складає 889 336 грн, що еквівалентно 30 237 євро, тому позивачка вважає, що грошовий внесок відповідача як співвласника у ремонтні роботи складає 444 668 грн, що еквівалентно 15 118 євро.
З метою розрахунків за ремонтні та оздоблювальні роботи квартири АДРЕСА_1 відповідачем за період з 04 червня 2018 року по 05 листопада 2018 року окремими платежами перераховано коштів на загальну суму 831 527 гривень 85 копійок (26 тисяч 820 євро за офіційним курсом НБУ на час перерахунку коштів).
Таким чином, частина із перерахованої відповідачем суми коштів на рахунок позивача, а саме 15 118 євро була витрачена на ремонт та оздоблювальні роботи у квартирі АДРЕСА_1 , а решта коштів, а саме 11 702 євро лишилися на рахунку позивача задля подальшого інвестування коштів у нерухомість за взаємною згодою з відповідачем та за його бажанням.
Окрім того, позивачка зазначала, що з моменту придбання зазначеної квартири у спільну часткову власність вона весь час сплачує комунальні платежі за її утримання, враховуючи свою частку та частку відповідача. 
За період з 01 січня 2108 року по 31 серпня 2021 року нею було сплачено комунальних платежів (СДПТ) на загальну суму – 38 417,05 грн та за опалення – 12 789,03 грн, а тому вважає, що відповідачем підлягає відшкодуванню 50 % від цієї суми – 25 602 грн.
Також вказує, що після набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 , відповідач доручив їй укласти від його імені, в його інтересах та за його рахунок договір асоційованого членства у споживчому товаристві з метою набуття права власності на ще один об`єкт нерухомості та з цією метою видав 21 травня 2021 року на її ім`я довіреність № № 2112, 2113 строком на три роки. 
У подальшому, на підставі вказаної довіреності, позивач, від імені та в інтересах відповідача, уклала договір асоційованого членства у споживчому товаристві «Будова-Море» за № 2/75 від 31 травня 2018 року, предметом якого було придбання для відповідача однокімнатної квартири площею 57,9 кв.м АДРЕСА_2 вартість 48 295 тисяч доларів (1 262 220,00 гривень за офіційним курсом НБУ на момент укладення договору).
На виконання доручення відповідача позивачка за період з 05 червня 2018 року по 07 травня 2020 року здійснила виплату платежів на загальну суму 1 мільйон 159 тисяч 241 гривень (36 543 євро за офіційним курсом НБУ, порахованим на дату кожного платежу).
У 2020 році відповідач перерахував окремими платежами їй грошові кошти у загальному розмірі 3 980 євро (107 372 гривень за офіційним курсом НБУ на дату перерахування коштів ) з метою виконання зобов`язань асоційованого членства у споживчому товаристві № 2/75 від 31 травня 2018 року.
Частину вартості за квартиру позивач оплатила із залишку суми, яку відповідач перерахував їй на ремонт квартири АДРЕСА_1 , що становить 11 702 євро, у 2020 році відповідач перерахував ще 3 980 євро, що в загальному становить 15 682 євро; позивач же заплатила у загальному за квартиру суму 36 тисяч 543 тисячі євро, з них 20 861 євро було її власними коштами.
Посилаючись на те, що відповідач як співвласник відповідно до своєї частки у спільної власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, а вона як співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від відповідача їх відшкодування, а також на те, що відповідач грошові кошти за придбання квартири у споживчому товаристві «Будова-Море» до теперішнього часу їй не повернув, позивачка ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача Др. Апель ОСОБА_3 на її користь відшкодування витрат за договором доручення у розмірі 20 861 євро, що в гривневому еквіваленті станом на день подання позовної заяви відповідно до облікової ставки НБУ становить 635 009 гривень (шістсот тридцять п`ять тисяч дев`ять гривень) та витрати на утримання квартири у розмірі 25 602 (двадцять п`ять тисяч шістсот дві гривень).
Від представника відповідача Апеля ОСОБА_6 – адвоката Берковича Ю.О. надійшов відзив проти задоволення позовних вимог, вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підтверджені належними доказами підлягають відхиленню, зазначає, що в період з липня 2017 року по січень 2020 року відповідачем на банківський рахунок позивачки було перераховано суму грошових коштів у розмірі 33 810,05 євро; у спірній квартирі відповідач ніколи не проживав, квартирою не міг користуватися внаслідок дій позивачки, яка змінила у вхідних дверях замки, а у подальшому без дозволу відповідача здала квартиру в оренду.
У відповіді на відзив представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Подберезська Н.В. вказала на безпідставність заперечень відповідача, яким не оспорювався факт проведення ремонту та оздоблювання квартири, а також розмір суми витрат, що в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України є обставинами, які не підлягають доказуванню.
Інші доводи відповідача щодо грошових сум, переданих позивачці, а також відсутності у неї особистих грошових коштів, не відповідає дійсності та належними і допустимими доказами не підтверджено.
Також вважає юридично неспроможними доводи відповідача щодо чинення позивачкою перешкод у користуванні ним квартирою, враховуючи відсутність будь-яких звернень відповідача до суду за захистом порушеного права. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Др. Апель ОСОБА_3 про відшкодування витрат відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 вважає оскаржуване рішення суду постановленим з порушенням норм процесуального і матеріального права, просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2023 року та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги є те, що висновки суду про відсутність в матеріалах справи доказів, що витребувана сума є власними коштами позивачки, а не отриманими від відповідача, а також відсутності доказів у підтвердження джерел заробітку позивачки, є хибними та такими, що спростовуються матеріалами справи, зокрема, довідкою ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 26 листопада 2019 року за № 083-1-1-0365592/19, відповідно до якої у період з 2012 року по 2014 рік на ім`я позивачки були відкриті депозитні рахунки в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» і загальна сума коштів, які належали позивачу, складала - 72 021 доларів США; згідно наданих позивачкою випискам по рахункам, відкритих в доларах США та Євро на її ім`я в АТ «Приват Банк» за період з 01 січня 2015 року по 01 серпня 2019 року регулярно поступали грошові кошти, загальна сума надходжень 28 179 доларів США та 37 959 євро. Вважає, що у позивачки відсутній обов`язок з доведення джерела отриманих нею доходів і такий чинним законодавством не передбачений. 
Зазначає, що відповідач не надав належних доказів у підтвердження факту перерахування на користь позивачки різниці грошових коштів, сплачених на користь СТ «Будова-Море».
Вважає, що оскільки всі платежі та витрати, по яким були здійснені за рахунок власних коштів позивачки та які вона вважає необхідними стягнути з відповідача були проведені в період до 06 червня 2019 року, тому наявність чи відсутність у позивачки доходів після серпня 2019 року не відноситься до предмета доказування та, відповідно, суду не було надано відповідних виписок по рахунках.
Також не погоджується з висновками суду про те, що позивачка не обґрунтувала вчинення нею дій з виконання зобов`язання за договором доручення та сплати комунальних платежів після припинення стосунків з відповідачем, оскільки із доданих до матеріалів справи доказів вбачається, що за власні кошти позивачка виконувала зобов`язання за договором доручення лише в період знаходження в стосунках з відповідачем, які припинилися в липні 2019 року, тобто до 06 червня 2019 року (дата останнього внеску за рахунок власних коштів позивачки). В подальшому нею виконувались обов`язки за договором вже після отримання грошових переказів від відповідача та за його рахунок.
Також вказує, що відповідачем не доведено факту передачі позивачці 21 травня 2018 року 24 000 доларів США готівкою в рахунок придбання в майбутньому квартири, що складало майже половину від її вартості, а отже доведеним є лише факт отримання нею сум переказів від відповідача на ім`я позивачки, які зазначені у позовній заяві та підтверджені письмовими доказами. Також спростовується матеріалами справи доводи відповідача про те, що в період з 29 травня 2019 року по 09 червня 2019 року ним особисто було сплачено за договором на користь СТ «Будова-Море» грошову суму в розмірі 6 017 євро, зокрема, відповідно до наявних в матеріалах справи копій квитанцій к ПКО від 31 травня 2019 року, 04 червня 2019 року, 05 червня 2019 року, 06 червня 2019 року в графі «прийнято від» зазначено - «Др. Апель ОСОБА_3 через ОСОБА_1 », що на її думку свідчить про сплату відповідних коштів саме позивачкою від імені відповідача.
Від представника відповідача Др. Апеля ОСОБА_6 – адвоката Берковича Юрія Олександровича надійшов відзив на апеляційну скаргу, в яких вважає рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2022 року законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу – такою, що не підлягає задоволенню, зазначивши, що позивачка ОСОБА_1 не сплачувала в інтересах відповідача особистих коштів, яких вона не мала і наявність таких не довела, а видана на її ім`я відповідачем довіреність не є за своєю суттю дорученням і не передбачала обов`язку позивачки сплачувати за відповідача свої особисті кошти, як і не передбачала відповідальності за несплату таких платежів, в тому числі несплату періодичних інвестиційних внесків від імені відповідача як покупця квартири.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 в режимі відеоконференції, її представник - адвокат Подберезька Н.В. підтримали доводи апеляційної скарги.
Представники відповідача - адвокати Беркович Ю.О., Мирковіч В.Ю. апеляційну скаргу не визнали.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 29 березня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Грінвуд ЛТД» та Др. Апель ОСОБА_7 і ОСОБА_1 укладено угоду про внесення змін до Договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 03 березня 2017 року № ГР-203, відповідно до якої визначено термін «Новозбудоване майно», яке міститься у Розділі 2 договору у наступній редакції: «Новозбудоване майно – апартаменти номер № 317 комерційною площею 53,43 кв.м, розташовані на 11 поверсі секції № 3 Об`єкту будівництва. Право власності покупця на Новозбудоване майно виникає в порядку, визначеному цивільним законодавством України. До виникнення права власності покупця на новозбудоване майно як на нерухомість покупця не має права розпоряджатися Новозбудованим майном як нерухомістю» (а.с. 15, т. 1).
Також сторонами підписано акт приймання – передачі майнових прав від 29 березня 2018 року, про те, що відповідно до умов договору продавець передав, а покупець прийняв майнові права на апартаменти № 317 (будівельний номер 300) загальною площею 53,00 кв.м (комерційна площа 53,43 кв.м), розташовані на 11 поверсі секції № 3 Об`єкту будівництва. 
Майнові права, що передаються за цим актом – безумовне майнове право на апартаменти, що після державної реєстрації (за ініціативою покупця) стає правом власності покупця на апартаменти як на нерухомість.
Вартість майнових прав, що передаються за цим актом становить 803223 грн (а.с. 16, т. 1).
Відповідно до інформації, що міститься у Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 квітня 2018 року, позивачка та відповідач набули у рівних частках по кожний право власності на апартаменти АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності є в тому числі договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, серія та номер: ГР-203, виданий 03 березня 2017 року, видавник: ТОВ «ГРІНВУД ЛТД»; акт приймання-передачі майнових прав, серія та номер: б/н, виданий 29 березня 2018 року, видавник: ТОВ «ГРІНВУД ЛТД» (а.с. 18-21, т. 1).
Позивач стверджує, що після переходу до неї права власності на вказану квартиру, за попередньою домовленістю з відповідачем, вона розпочала в ній ремонтні роботи. А враховуючи те, що відповідач постійно не проживав на території України, сторони домовилися, що здійснювати контроль та оплату усіх ремонтних робіт буде ОСОБА_1 , на яку відповідач заздалегідь, а саме 21 травня 2018 року, оформив довіреність.
11 травня 2018 року між позивачем та підрядником ОСОБА_5 було укладено договір побутового підряду на ремонт квартири АДРЕСА_1 . Загальна вартість зазначених робіт склала 278 187 гривень (9 091 євро за офіційним курсом НБУ на день оплати робіт), що підтверджується актом виконаних робіт (а.с. 22-24, т. 1).
Позивачем надано прибутковий касовий ордер № 07/05/18 від 15.02.2019 року про сплату у повному обсязі вказаних сум від її імені (а.с. 25, т. 1).
Також позивачем надано докази проведення оплати оздоблювальних ремонтних робіт загальною вартістю яких 889 336 гривень (30 237 євро за офіційним курсом НБУ на день оплати робіт). Як вказує позивач, з вказаної суми внесок відповідача як співвласника квартири склав 444 668 гривень (15 118 євро за офіційним курсом НБУ на день оплати робіт). При цьому, як зазначає позивач, об`єми та вартість ремонтних робіт були узгоджені з відповідачем. 
Позивач наполягає на тому, що враховуючи високий ступінь довіри між сторонами на момент придбання зазначеного вище об`єкту нерухомості та те, що відповідач постійно проживає за межами території України, тому між ними було укладено усну угоду про те, що оплата ремонтних робіт частки відповідача у квартирі АДРЕСА_1 буде здійснюватися шляхом перерахування останнім грошових коштів на банківську карту позивача, після чого нею буде здійснюватися оплата ремонтних робіт відповідно до долі відповідача у їх спільній частковій власності на квартиру. А тому з метою розрахунків за ремонтні та оздоблювальні роботи квартири АДРЕСА_1 відповідачем за період з 04 червня по 05 листопада 2018 року окремими платежами було перераховано коштів на загальну суму 831 527 гривень 85 копійок (26 тисяч 820 євро за офіційним курсом НБУ на час перерахунку коштів), що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача, відкритого в АТ КБ «Приватбанк».
Позивачка за допомогою вказаних доказів намагається довести, що частина із перерахованої відповідачем суми коштів на рахунок позивача, а саме 15 118 євро, витрачена нею на ремонт та оздоблювальні роботи у квартирі АДРЕСА_1 , а решта коштів, а у сумі 11 702 євро лишилися на рахунку позивача задля подальшого інвестування коштів у нерухомість за взаємною згодою з відповідачем та його бажанням.
На підтвердження того, що позивачка з моменту придбання зазначеної квартири у спільну часткову власність увесь час сплачує комунальні платежі за її утримання, вона надала суду Довідку № 204 від 24 вересня 2021 року, видану ТОВ «Грін комфорт сервіс», про те, що ОСОБА_1 за період з 01 січня 2108 року по 31 серпня 2021 року сплачено СДПТ на загальну суму – 38 417,05 та за опалення – 12 789,03 (а.с. 26, т. 1)
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18) та від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20).
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено та ніким по справі не оспорюється, що сторони є співвласниками апартаментів АДРЕСА_1 , а тому відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. 
При цьому судом враховано, що відповідач Др. Апель ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживає, тому не користується послугами з газопостачання, водовідведення та водопостачання, а також постачання електричної енергії.
Разом з тим, послугами, вартість яких залежить не від кількості осіб, які ними користуються, а від площі квартири, є послуги з теплопостачання та утримання будинку і прибудинкової території. 
На підтвердження суми своїх вимог ОСОБА_1 надала суду довідку № 204 від 24 вересня 2021 року ТОВ «Грін комфорт сервіс», з якої вбачається, що за період з 01 січня 2018 року по 31 серпня 2021 року нею було сплачено СДПТ на загальну суму – 38 417,05 та за опалення – 12 789,03 (а.с. 26, т. 1). 
Судом правильно встановлено, що станом на 1 січня 2018 року ОСОБА_1 не могла сплачувати за послуги по утриманню будинкових і споруд та прибудинкової території та опалення житла, враховуючи, що лише 29 березня 2018 року між ТОВ «Грінвуд ЛТД» - з однієї сторони та Др. Апель ОСОБА_7 і ОСОБА_1 – з іншої було укладено угоду про внесення змін до Договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно від 03 березня 2017 року № ГР-203 та підписаний акт приймання – передачі майнових прав від 29.03.2018 року, відповідно до умов якого позивач та відповідач набули у рівних частках право власності на апартаменти АДРЕСА_1 , а право власності на спірну квартиру було зареєстровано за сторонами лише 16 квітня 2018 року.
Доказів про здійснення позивачкою оплати за отримані нею комунальні послуги з централізованого опалення та послуг з утримання будинкових і споруд та прибудинкової території за період з моменту набуття права власності на спірне майно та до моменту звернення позивачем з вказаною позовною заявою нею не надано. 
Як слушними є і заперечення сторони відповідача про те, що він не уповноважував позивачку сплачувати – за умови їх наявності – комунальні та інші борги за утримання його половини нерухомого майна.
Також колегія суддів не приймає до уваги надану позивачкою в процесі апеляційного розгляду справи довідку ТОВ «Грін Комфорт Сервіс», про те, що комунальні платежі нею сплачуються з 01 жовтня 2018 року, а не з 01 січня 2018 року, оскільки наведені обставини не впливають на правильність висновків суду і не спростовують його висновки про безпідставність заявлених позовних вимог в наведеній частині. Крім того, наведена у довідці інформація стосується лише власника апартаментів ОСОБА_1 , а не інших співвласників (а.с. 16, т. 2).
Відповідно до положень ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Враховуючи наведене, суд, керуючись ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, дійшов правильних висновків про те, що позивачка не надала належного розрахунку та доказів витрат на сплату утримання квартири, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача витрат на утримання квартири у витребуваному позивачкою розмірі 25 602 грн.
Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують та колегією суддів відхиляються.
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою доведено належними та допустимими доказами здійснення за особисті грошові кошти витрат за договором доручення у розмірі 20 861 євро, що в гривневому еквіваленті станом на день подання позовної заяви відповідно до облікової ставки НБУ становить 625 009 гривень.
Так, судом було встановлено, що відповідач, який постійно на території України не проживає, доручив позивачці укласти від його імені, в його інтересах та за його рахунок договір асоційованого членства у споживчому товаристві з метою набуття права власності на ще один об`єкт нерухомості та з цією метою видав 21 травня 2021 року на ім`я ОСОБА_1 довіреність № № 2112, 2113 строком на три роки (а.с. 37).
У подальшому, на підставі вище вказаної довіреності, позивач, від імені та в інтересах відповідача, заключила договір асоційованого членства у споживчому товаристві «Будова-Море» за № 2/75 від 31 травня 2018 року, предметом якого було придбання для відповідача однокімнатної квартири площею 57,9 кв.м АДРЕСА_2 вартість 48 295 тисяч доларів (1 262 220,00 гривень за офіційним курсом НБУ на момент укладення договору).
На виконання доручення відповідача позивачка виконувала обов`язки щодо оплати виконання робіт. Зокрема, за період з 05 червня 2018 року по 07 травня 2020 року нею була здійснена виплата платежів на загальну суму 1 мільйон 159 тисяч 241 гривень (36 543 євро за офіційним курсом НБУ, порахованим на дату кожного платежу).
Після припинення на початку липня 2019 року романтичних стосунків із відповідачем, як зазначає позивачка, вона продовжувала виконувати його доручення та сумлінно здійснювала виплати платежів за квартиру АДРЕСА_2 .
На підтвердження своїх позовних вимог в цій частині позивачкою надані докази про те, що у 2020 році відповідач перерахував їй окремими платежами грошові кошти у загальному розмірі 3 980 євро (107 372 гривень за офіційним курсом НБУ на дату перерахування коштів ) з метою виконання зобов`язань асоційованого членства у споживчому товаристві № 2/75 від 31 травня 2018 року.
В обґрунтування позову позивачка також посилається на те, що частину вартості за квартиру позивач оплатила із залишку суми, яку відповідач перерахував їй на ремонт квартири АДРЕСА_1 , що становить 11 702 євро, у 2020 році відповідач перерахував ще 3 980 євро, що в загальному становить 15 682 євро, а позивач фактично заплатила у загальному розмірі за квартиру 36 тисяч 543 тисячі євро, з яких 20 861 євро було її власними коштами і які вони просить стягнути з відповідача на свою користь, оскільки відповідач їй їх не повернув.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.
Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.
Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (стаття 238 ЦК України).
Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
Відповідно до статті 240 ЦК України представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.
За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
Відповідно до статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).
Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку, що договір доручення може посвідчуватися довіреністю та є різновидом представництва інтересів особи-довірителя, що виникає на підставі договору.
Згідно з частиною першою статті 1004 ЦК України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.
Відповідно до статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення (частина перша статті 1007 ЦК України).
Довіреність та договір доручення є основними документами, які посвідчують права представників під час вчинення ними певних дій. Так, довіреність видається для представництва перед третіми особами, а договір доручення передбачає обов`язок вчинення повіреним певних юридичних дій від імені та коштом довірителя.
Довіреність видається однією особою, тобто довірителем іншій особі (представнику), тому видача довіреності є одностороннім правочином, вона підписується тільки довірителем, а договір доручення - довірителем і повіреним. Довіреність адресується третім особам, і в разі розбіжностей між повноваженнями представника, викладеними в довіреності, від повноважень повіреного, викладених у договорі, береться до уваги, у разі виникнення спору, текст довіреності.
Отже, внутрішні відносини представництва оформлюються договором, тобто зазвичай договором доручення, а зовнішні - довіреністю.
Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, і правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.
На підставі договору доручення довіритель, як правило, видає повіреному довіреність і тим самим легалізує повіреного як представника перед третіми особами. Довіреність відтворює повноваження повіреного, визначене умовами договору доручення. Договір доручення і довіреність є документами, які оформляються для належного виконання повіреним вказівок довірителя. Отже, договір доручення є юридичним фактом, на підставі якого виникає добровільне представництво.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Частиною 2 статті 78 ЦПК України внормовано, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не мають підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд із посиланням на вимоги ст. 1000, 1001, 1003, 1004, 237, 244 ЦК України вірно вважав, що матеріали справи не містять достатніх доказів того, що 20 861 євро, які позивач сплатила за квартиру АДРЕСА_2 , є власними коштами позивачки, а не отриманими від відповідача.
Як слідує з матеріалів справи, між Др. Апель ОСОБА_3 на підставі усного договору доручення уповноважив ОСОБА_1 бути його представником у всіх установах, підприємствах, організаціях, споживчих товариствах незалежно від їх підпорядкування і форм власності, у тому числі в органах державної влади та місцевого самоврядування, з питань укладення з правом визначення умов та змісту договорів асоційованого членства в споживчому товаристві та підписанням таких договорів асоційованого членства, підписанням від імені відповідача угод про зміну сторони в договорі асоційованого членства в споживчому товаристві, актів прийомів-передач, отримання довідок про виплату паю та здійснення інших повноважень згідно договорів асоційованого членства в споживчому товаристві, для чого надав їй право, крім іншого, вчиняти необхідні дії та правочини та сплачувати від його імені необхідні платежі, доплати, збори, мито та податки, а також виконувати усі інші дії, пов`язані виданою відповідачем на ім`я позивачки довіреністю від 21 травня 2018 року.
На виконання вказаного договору доручення на ім`я ОСОБА_1 була видана довіреність від 21 травня 2018 року строком на три роки. 
Відповідач не заперечує той факт, що він дійсно уповноважив ОСОБА_1 на укладення договору асоційованого членства у споживчому товаристві «Будова-Море» за № 2/75 від 31 травня 2018 року, предметом якого було придбання для відповідача однокімнатної квартири площею 57,9 кв.м АДРЕСА_2 ; що він знав вартість квартири, яку позивач обирала самостійно і що він сумлінно перераховував кошти на оплату вартості вказаної квартири частинами, оскільки не мав змоги оплатити усю її вартість одним платежем.
Визначальним для правильного вирішення справи є те, що представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.
Отже, всі дії, які вчиняла ОСОБА_1 на підставі виданої відповідачем на її ім`я довіреності, у тому разі і щодо сплати від імені відповідача необхідних платежів, вона вчиняла від імені та в інтересах останнього, створюючи для Др. Апеля ОСОБА_6 такими діями права та обов`язки.
Отже, сплата відповідних внесків саме відповідачем презюмується.
На спростовування такої презумпції позивачка не надала належних доказів, якими має бути лише узгоджена між сторонами у належній формі домовленість про виконання обов`язку відповідача по сплаті внесків власними коштами ОСОБА_1 .
Тому для правильного вирішення справи не має значення намагання позивачки довести недостатність перерахованих їй відповідачем коштів для такої сплати та неможливість з урахуванням кількості приїздів відповідача до України та митних обмежень ввезти на територію України валютні цінності у необхідній для сплати пайових внесків кількості.
Вказане мало бути оцінкою суду лише у разі відповідної узгодженості між сторонами вчинення юридично значущих дій від імені відповідача позивачкою власним коштом.
Такі докази по справі позивачкою не надані.
Тому судом хоча і дано оцінку неможливості позивачки сплатити пайові внески частково власними коштами через непідтвердження джерел її заробітку, доходу, тощо, проте вірно виснувано про необґрунтованість позовних вимог в цій частині через їх безпідставність та необґрунтованість. 
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення – без змін є ухвалення судом рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення – без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

                               п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 01 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 03 листопада 2023 року.

Головуючий                               М.В. Назарова

Судді:                                                       В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко