ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                           
 
29 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 461/2857/20
провадження № 61-12621св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач),  Грушицького А. І.,                     Литвиненко І. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», яке змінило свою назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк», на постанову Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року в складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання угоди про надання кредиту частково недійсною, визнання недійсним застосування штрафів, пені та комісій, зобов`язання зарахування таких в рахунок погашення суми кредиту та здійснення перерахунку заборгованості за угодою про надання кредиту,

 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк», банк) про визнання угоди про надання кредиту частково недійсною, визнання недійсним застосування штрафів, пені та комісій, зобов`язання зарахування таких в рахунок погашення суми кредиту та здійснення перерахунку заборгованості за угодою про надання кредиту.
 
В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, зазначав, що 27 листопада 2018 року між ним та АТ «Альфа-Банк» укладено угоду про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії (далі - кредитний договір), за умовами якої йому надано кредит в розмірі 11 188,60 грн зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 22,99 % річних, зі строком користування 36 місяців. 
 
Згідно з умовами договору, крім сплати процентів у розмірі 22,99 %, відповідач згідно з підпунктом «б» пункту 1 кредитного договору встановив на постійній основі комісійну винагороду за обслуговування кредиту в розмірі 2,45 % від суми кредиту, яка повинна сплачуватися позичальником щомісячно 27 числа кожного місяця в розмірі 274,12 грн, тому загальний розмір комісійної винагороди за кредитним договором складає 9 868,32 грн. Крім того, відповідач встановив на постійній основі комісійну винагороду за переказ коштів та приймання готівки на рахунки в банку, що повинні оплачуватися згідно діючих тарифів, тобто додатково встановив плату за повернення заборгованості за кредитним договором. 
 
Зазначав, що обслуговування кредиту взагалі не являється банківською послугою, у розумінні Закону України «Про банки та банківську діяльність» за яку банк може отримувати будь-яку плату чи винагороду, а за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати виключно проценти. 
 
Встановлення банком будь-якої плати за дії, які споживач здійснює на користь банку, є несправедливою та недійсною умовою кредитного договору, а отримання плати, яку встановив відповідач, за послуги, пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, не передбачено    статтею 20 Закону України «Про споживче кредитування», яка містить вичерпний перелік додаткових та супутніх послуг кредитодавця, за які банк має право отримувати плату. 
 
Також вказував, що умова кредитного договору, що передбачає комісію за обслуговування кредиту є несправедливою умовою договору, суперечить Закону України «Про споживче кредитування» та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду інтересам позивача. Крім того, банком не наведено жодної методики та бази нарахування плати за розрахунково-касове обслуговування за кредитним договором, вартість плати за кожну окрему послугу, що буде надаватися за цю плату, а лише обмежився загальною назвою послуги, структура вартості якої є незрозумілою та незаконною. 
 
Зазначав, що його не було ознайомлено з тарифами розрахунково-касового обслуговування та тарифами за переказ коштів та приймання готівки. Звертав увагу, що банком стягнуто з нього 1 700,00 грн штрафу та 36,56 грн інших комісій, що не передбачені умовами кредитного договору, за які споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені в договорі про споживчий кредит, а тому сплачені ним штрафи та інші комісії в розмірі 1 736,56 грн підлягають визнанню недійними, а вже сплачені ним кошти повинні бути зараховані в рахунок погашення основного боргу за кредитом. 
 
На думку позивача, йому лише видано кредит в розмірі 10 098,01 грн, оскільки 1 090,59 грн банк зарахував як оплату страхового платежу до договору добровільного страхування ризиків позичальника, що відноситься до супутньої послуги, а тому банк не має права нараховувати на суму страхового платежу будь-які проценти та комісії. Крім того, відповідач приховав від нього реальну вартість кредиту та його складові, чим ввів його в оману, а також не здійснив розрахунок реальної річної процентної ставки, не визначив та не вказав про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді.
 
З наведених підстав позивач просив суд:
 
- визнати недійсними: підпункт «б» пункту 1 угоди про надання кредиту                            № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року, яким встановлено комісійну винагороду за обслуговування кредиту в розмірі 2,45 % від суми кредиту, зазначеної в цьому Акцепті баз ПДВ та комісійну винагороду за переказ коштів та приймання готівки на рахунки банку, що сплачуються згідно діючих тарифів банку; пункт (колонку) 7.2 графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг додатку № 1 до угоди про надання кредиту № 501088523, яким встановлено сплату щомісячного платежу за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 274,12 грн, що підлягає сплаті рівними платежами,                     27 числа кожного місяця, за період з 27 грудня 2018 року до 27 листопада                 2021 року на загальну суму 9 868,32 грн;
 
- визнати недійсним застосування штрафів, пені та комісій за прострочення платежів (внесення суми) за кредитом, за розрахунково-касове обслуговування основної картки та комісійних доходів по платіжній картці за обслуговування неактивного рахунку, застосування яких не передбачено умовами угоди про надання кредиту № 501088523, а сплачені (стягнуті) суми штрафів та комісій на загальну суму в розмірі 1 736,56 грн за кредитом зобов`язати АТ «Альфа-Банк» зарахувати в рахунок погашення суми кредиту (основного боргу);
 
- зобов`язати АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок заборгованості за угодою про надання кредиту № 501088523 та зарахувати уже сплачені позивачем проценти та комісійну винагороду банку за обслуговування кредиту, переказ коштів та прийняття готівки на рахунки банку в рахунок погашення суми кредиту (основного боргу) за кредитним договором.
 
Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій
 
Галицький районний суд міста Львова рішенням від 02 квітня 2021 року відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що погоджена сторонами кредитного договору плата за обслуговування кредиту належить до загальних витрат за споживчим кредитом та не суперечить приписам Закону України «Про споживче кредитування», а тому банк мав право на її отримання.
 
Львівський апеляційний суд постановою від 17 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.
 
Рішення Галицького районного суду міста Львова від 02 квітня 2021 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково.
 
Зобов`язав АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за угодою про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки і відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року та зарахувати вже сплачені ОСОБА_1 комісійні винагороди банку за обслуговування кредиту та штраф в рахунок погашення суми основного боргу за кредитним договором.
 
В задоволенні інших позовних вимог відмовив.
 
Стягнув з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 5 025,00 грн понесених витрат на правничу допомогу.
 
Стягнув з АТ «Альфа-Банк» на користь держави 840,80 грн судового збору за подання позову та 1 261,20 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що аналіз змісту підпункту (б) пункту 1 угоди про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року та стовпчика 7.4 Графіку платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту, що є додатком № 1 до угоди, дає підстави для висновку про те, що комісійна винагорода за обслуговування кредиту в розмірі 2,45 % від суми кредиту включає в себе плату за розрахунково-касове обслуговування. Однак в умовах угоди про надання кредиту № 501088523 та додатках до неї не зазначено, що саме входить у структуру плати за обслуговування кредиту, в тому числі не зазначено, чи включає в себе обслуговування кредиту плату за послуги банку, безоплатність яких передбачена Законом України «Про споживче кредитування». Крім того, в підпункті (б) пункту 1 угоди про надання кредиту № 501088523 передбачено, що комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки на рахунки в банку сплачується згідно діючих тарифів банку, що свідчить про те, що вказані послуги оплачуються окремо.
 
Виходячи з зазначеного, суд дійшов висновку, що умови угоди про надання кредиту № 501088523, укладеної між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , в частині встановлення щомісячної плати за обслуговування кредиту в розмірі 2,45 % від загальної суми кредиту на день видачі, що становить 274,12 грн щомісячно, суперечать положенням частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому такі умови є нікчемними в силу закону, а отже не підлягають визнанню недійсними судом.
 
Також суд дійшов висновку, що банком неправомірно нараховано штраф за неналежне виконання умов кредитного договору, застосування якого не передбачено умовами договору, які погоджено сторонами, а тому, сплачений штраф підлягає зарахуванню в рахунок погашення суми основного боргу за кредитом.
 
У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про нікчемність умов угоди про надання кредиту  № 501088523 в частині встановлення щомісячної плати за обслуговування кредиту в розмірі 2,45 % від загальної суми кредиту на день видачі, та, врахувавши вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості за угодою про надання кредиту, зарахувавши сплачену позивачем комісію в рахунок погашення суми основного боргу за кредитом, суд дійшов висновку, що підлягають застосуванню правові наслідки виконання нікчемного правочину шляхом зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості за кредитною угодою та зарахування вже сплачених позивачем комісійних винагород банку за обслуговування кредиту в рахунок погашення суми основного боргу за кредитом, що забезпечить захист інтересів позивача.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
12 грудня 2022 року АТ «Альфа-Банк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк»),  подало до Верховного Суду  касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання банку здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за угодою про надання кредиту № 501088523 та зарахувати вже сплачені ОСОБА_1 комісійні винагороди банку за обслуговування кредиту та штраф в рахунок погашення суми основного боргу за кредитом, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, суд застосував норми права, а саме: статті 203, 215 ЦК України та статті 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», норми Закону України «Про споживче кредитування» без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 23 грудня  2019 року в справі № 572/1169/17 (провадження № 61-684св18), від 01 вересня 2020 року в справі № 293/599/19 (провадження № 61-6796св20), від 02 жовтня 2019 року в справі № 754/1328/16-ц (провадження № 61-31590св18),                        від 26 грудня 2019 року в справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що на час укладення кредитного договору 27 листопада 2018 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», що є спеціалізованим законом, який не містить обмежень щодо встановлення комісійної винагороди у споживчих кредитних договорах. 
 
Також заявник зазначає, що у спірних правовідносинах немає публічної пропозиції банку укласти договір, на які погодився позивач. Правовідносини, які виникли між сторонами, виникли внаслідок виконання письмового договору, що складається з оферти та акцепту. Вказує на те, що спірний кредитний договір є відмінним від інших кредитних договорів, укладених з іншими банками  України, щодо яких сформована практика Верховного Суду, на яку посилався суд апеляційної інстанції. Суд не врахував те, що з саме з такими умовами кредитування звернувся сам позивач, а банк акцептував лише такі умови кредитування. У зв`язку з чим заявник вважає безпідставними доводи позивача про несправедливі умови кредитування, оскільки з пропозицією укласти кредитний договір на таких умовах до банку звернувся саме позивач, а банк прийняв його пропозицію. Тому позивачу було все зрозуміло і відповідні умови йому підходили. Всі платежі, які мають здійснюватися за кредитним договором передбачені нормами чинного законодавства України і є цілком законними. Умови кредитного договору є чіткими і зрозумілими, з них вбачається всі необхідні платежі в цілому і в розрізі щодо кожного окремо, зазначена реальна процента ставка тощо. А тому посилання позивача на частину восьму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих положень кредитного договору є безпідставними і не відповідають дійсності.
 
Доводи інших учасників справи
 
У квітні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції забезпечив повний і всебічний розгляд справи й ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Зазначає, що як оферта так і акцепт були повністю сформовані банком, що підтверджується, зокрема тим, що оферта була сформована та роздрукована на бланку АТ «Альфа-Банк» з його реквізитами та телефоном. Тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано з Долинського районного суду Івано-Франківської області цивільну справу.
 
Справа надійшла до Верховного Суду у лютому 2023 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2023 року зупинено касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22).
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2023 року поновлено касаційне провадження у цій справі.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Суди встановили, що 27 листопада 2018 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено угоду про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого позичальнику надано кредит для власних потреб в розмірі 11 188,60 грн строком на 36 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 22,99 % річних.
 
Пунктом 1 угоди про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року передбачено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги банком встановлюється комісійна винагорода, а саме: а) за надання кредиту 0,00 % від суми кредиту;               б) за обслуговування кредиту 2,45 % від суми кредиту, зазначеної в угоді. Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки на рахунки в банку сплачується згідно діючих тарифів банку.
 
Додатком № 1 до угоди про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року передбачено графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з врахуванням вартості всіх супутніх послуг.
 
У стовпчику 7.4 графіку платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту зазначено, що розмір щомісячних платежів за розрахунково-касове обслуговування кредиту складає 274,12 грн, тобто 2,45 % від суми кредиту, а загальна плата за розрахунково-касове обслуговування протягом всього строку дії кредитного договору становить 9 868,32 грн.
 
З долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості                               ОСОБА_1 за угодою про надання кредиту № 501088523                                                     від 27 листопада 2018 року вбачається, що позивачем частково сплачувалися кошти за обслуговування кредиту, а в загальному станом на 20 березня                     2020 року сплачено 1 918,84 грн комісії за обслуговування кредиту (т. 1 а. с. 24).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                    2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у  пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Постанова апеляційного суду оскаржується в частині задоволених позовних вимог, в іншій частині не оскаржується, а тому відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не перевіряються.
 
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом частин першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. 
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Відповідно до частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Згідно із вимогами частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

 
У справі, яка переглядається, суд встановив, що 27 листопада 2018 року між     АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено угоду про надання кредиту                 № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого позичальнику надано кредит для власних потреб в розмірі 11 188,60 грн строком на 36 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 22,99 % річних.
 
Пунктом 1 угоди про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року передбачено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги банком встановлюється комісійна винагорода, а саме: а) за надання кредиту 0,00 % від суми кредиту;               б) за обслуговування кредиту 2,45 % від суми кредиту, зазначеної в угоді. Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки на рахунки в банку сплачується згідно діючих тарифів банку.
 
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
 
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
 
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
 
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
 
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
 
Відповідно  до  пункту  5  Правил  про  споживчий  кредит  банк  надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
 
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
 
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
 
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
 
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
 
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом,  іншими  актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
 
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
 
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
 
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
 
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
 
Необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена підпунктом (б) пункту 1 угоди про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року та колонкою 7.2 Графіку платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту, що є додатком № 1 до угоди.
 
При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування).
 
Крім того, в підпункті (б) пункту 1 угоди про надання кредиту № 501088523 передбачено, що комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки на рахунки в банку сплачується згідно діючих тарифів банку, що свідчить про те, що вказані послуги оплачуються окремо.
 
Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення підпункту (б) пункту 1 угоди про надання кредиту                           № 501088523щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
 
Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.
 
Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від                             14 вересня 2022 року в справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року в справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження                                     № 61-5581св22), які підтримала Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2023 року в справі                        № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22).
 
З урахуванням викладеного, висновки суду апеляційної інстанції про те, що   ОСОБА_1 встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, умови угоди про надання кредиту                 № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року, укладеної між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , в частині встановлення щомісячної плати за обслуговування кредиту в розмірі 2,45 % від загальної суми кредиту на день видачі, є нікчемними в силу закону, а отже, не підлягають визнанню недійсними судом, є правильними та обґрунтованими. Такі висновки суду прийняті з дотриманням норм матеріального права.
 
Також колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо неправомірного нарахування банком штрафу за неналежне виконання умов кредитного договору, застосування якого не передбачено умовами договору, які погоджено сторонами, а тому, сплачений штраф підлягає зарахуванню в рахунок погашення суми основного боргу за кредитом.
 
Оскільки, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, щодо нікчемності правочину, тому, вказуючи про нікчемність правочину, одночасно підлягають застосуванню наслідки недійсності нікчемного правочину, визначені у                    статті 216 ЦК України.
 
З огляду на нікчемність умов угоди про надання кредиту № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року, укладеної між АТ «Альфа-Банк» та                        ОСОБА_1 , в частині встановлення щомісячної плати за обслуговування кредиту в розмірі 2,45 % від загальної суми кредиту на день видачі, та, враховуючи вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості за вказаною угодою, зарахувавши сплачену позичальником комісію в рахунок погашення суми основного боргу за кредитом, підлягають застосуванню правові наслідки виконання нікчемного правочину шляхом зобов`язання банку здійснити перерахунок заборгованості за угодою про надання кредиту та зарахування вже сплачених позивачем  комісійних винагород банку за обслуговування кредиту в рахунок погашення суми основного боргу за кредитом, що забезпечить захист інтересів позивача.
 
Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині зобов`язання АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок заборгованості за угодою про надання кредиту                                   № 501088523, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 27 листопада 2018 року та зарахувати вже сплачені ОСОБА_1 комісійні винагороди банку за обслуговування кредиту та штраф в рахунок погашення суми основного боргу за кредитом.
 
Доводи касаційної скарги вказаних висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд не врахував, що правовідносини, які виникли між сторонами, виникли внаслідок виконання письмового договору, що складається з оферти та акцепту, і що саме з такими умовами кредитування звернувся сам позивач, а банк акцептував лише такі умови кредитування, а тому безпідставними є доводи позивача про несправедливі умови кредитування, не може бути прийнято колегією суддів до уваги з огляду на таке. 
 
Споживач є слабшою стороною у відносинах із банком. Явно очевидним в цій ситуації є те, що умови кредитування, бланки документів розробляв саме банк, а позиція банку про те, що споживач звернувся з офертою до банку, а банк лише акцептував його оферту є явно надуманою. При цьому в акцепті пропозиції на укладання угоди про надання кредиту, яку позивач долучив до позовної заяви і яка була предметом дослідження як доказ судів попередніх інстанцій, комісійна винагорода за ставкою 2,45 % визначена без вказівки про її щомісячний характер, незважаючи на те, що процентна ставка за кредитом визначена у річному вимірі. В акцепті також зазначено, що комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки на рахунки банку сплачується згідно діючих тарифів банку, що свідчить про те, що вказані послуги оплачуються окремо.
 
Отже, суд апеляційної інстанції в мотивувальній частині рішення зробив в цілому правильний висновок про нікчемність умов договору щодо сплати щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування.
 
Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 31 серпня                      2022 року в справі № 465/3228/19 (провадження № 61-7553св21).
 
Доводи касаційної скарги про застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 23 грудня  2019 року в справі № 572/1169/17 (провадження № 61-684св18), від 01 вересня 2020 року в справі № 293/599/19 (провадження № 61-6796св20), від 02 жовтня 2019 року в справі № 754/1328/16-ц (провадження № 61-31590св18),                        від 26 грудня 2019 року в справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19), не може бути прийнято колегією суддів до уваги, оскільки вказані постанови прийняті за інших встановлених судами фактичних обставин та наданих сторонами доказів на підтвердження позовних вимог і заперечень проти них.
 
Інші наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судами, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без  змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк» залишити без задоволення.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     Є. В. Петров
 
А. І. Грушицький
 
І. В. Литвиненко