КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/14333/2023
Справа № 752/18895/21
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем      України
 
10 листопада 2023 року                                                                              
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Шевченко Т.М. в м. Київ 04 жовтня 2021 року у справі за позовом Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,
 
в с т а н о в и в :
 
У липні 2021 року позивач КП «Київтеплоенерго» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 3806,63 грн., з централізованого постачання гарячої води у розмірі 3699,24 грн., заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 14125,18 грн., з централізованого постачання гарячої води у розмірі 19577,09 грн., витрати, пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в розмірі 33 грн. та судовий збір 2270 грн.
Позов мотивував тим, що розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам, у зв`язку з чим КП «Київтеплоенерго» здійснює з 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
На виконання вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» позивачем на підставі типового договору підготовлено та опубліковано договір про надання послуг централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085). Свідоцтвом повного і беззастережного акцепту (прийняття) умов договору є отримання послуг споживачем. 
Квартира за адресою АДРЕСА_1 під`єднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, а отже ОСОБА_1 є споживачем послуг з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води. Відповідач від послуг централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлялася. Отже, виникнення цивільних прав та обов`язків підтверджується діями сторін: позивач надає послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води і щомісячно надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату таких послуг. Відповідач споживає надані послуги та зобов`язаний оплатити їх вартість. 
Проте відповідач своєчасно не сплачувала за спожиті послуги, в результаті чого утворилася заборгованість, яка станом на 01 червня 2021 року складає 33702,27 грн. (заборгованість за послуги централізованого опалення у розмірі 14125,18 грн., заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 19577,09 грн.). 
Крім того, позивач на підставі договору № 602-18 про відступлення права вимоги (надалі договір цесії) від 11 жовтня 2018 року, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» прийняв право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в розмірі 7505,87 грн.
            
Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 3806,63 грн., з централізованого постачання гарячої води у розмірі 3699,24 грн., заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 14125,18 грн., з централізованого постачання гарячої води у розмірі 19577,09 грн. та судовий збір 2270 грн.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24 липня 2023 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
 
Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити, застосувати строк позовної давності.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що позивач в липні 2021 року звернувся до суду поза межами строку позовної давності, який має відраховуватися з 30 липня 2018 року. ОСОБА_1 в зв`язку з ухваленням заочного рішення була позбавлена можливості в суді першої інстанції подати заяву про застосування строку позовної давності.
Наводила зміст п.п. 18, 20, 21, 16 п. 32 постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення».
Просила врахувати, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що позивачем не надано доказів, а саме рахунків на оплату послуг або інших розрахункових документів для споживача, де вказані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, які стали предметом позовних вимог, в тому числі послідовно утворена накопичувальна заборгованість за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.
Наполягала, що сам по собі розрахунок заборгованості з листопада 2018 року по 05 травня 2021 року, складений позивачем та поданий до суду, не є доказом наявності заборгованості у скаржника. Крім того, як зазначив позивач, заходи досудового врегулювання спору ним не здійснювалися, не надано доказів і того, що такі заходи здійснювалися ПАТ «Київенерго». Отже, вона вважає, що відбулося неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи.
Повідомляла, що в її квартирі встановлені лічильники холодного та гарячого водопостачання, відповідно до показань яких мали нараховуватися обсяги споживання.
Вказувала, що подані позивачем письмові докази не засвідчені у встановленому законом порядку відповідно до ст. 95 ЦПК України, відтак суд першої інстанції розглянув справи на підставі недостовірних доказів.
Зазначала, що ПАТ «Київенерго», а в подальшому позивач дотримуються позиції необов`язковості укладення письмового договору з кожним споживачем, а шляхом укладення договору приєднання. Однак ЦК України передбачено, що правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі, тому договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води мав бути укладений в письмовій формі, адже відносини, що виникають, продовжуються тривалий період та характеризуються систематичністю.
 
Від позивача КП «Київтеплоенерго» надійшов відзив на апеляційну скаргу, направлений засобами поштового зв`язку 21 вересня 2023 року, з пропуском строку, встановленого судом, до 12 вересня 2023 року, в якому позивач просив поновити строк для подання відзиву, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилався на те, що ПАТ «Київенерго» жодних звернень або претензій від відповідача про неотримання/ненадання/некористування послугами з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води чи/або звернень щодо перерахунку/невірних нарахувань за надані послуги за адресою АДРЕСА_1 КП «Київтеплоенерго» не передавало. Відповідач жодних заперечень щодо саме некористування/неотримання/ненадання послуг до 01 травня 2018 року з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за вказаною адресою до суду першої інстанції не направляв, таким чином, послуги надавались в спірний період в повному обсязі і позивач має право вимагати від відповідача виконання обов`язку щодо оплати споживчих послуг.
Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, зазначив, що 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ, відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено п. 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Таким чином, строк позовної давності обраховується, починаючи з березня 2017 року, оскільки на час подання позовної заяви в грудні 2021 року такий строк був продовжений вищезазначеним законом. Таким чином, позивачем не було пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості з березня 2017 року.
Наголошував, що в матеріалах справи наявний розрахунок заборгованості, переданої за договором цесії від 11 жовтня 2018 року, укладеним КП «Київтеплоенерго» та ПАТ «Київенерго», також в матеріалах справи наявний розгорнутий розрахунок заборгованості, переданої за договором цесії на суму 7505,87 грн., який було додано до письмових пояснень позивача. Даний розрахунок заборгованості детально відображає нарахування, оплати споживача (які враховані також після укладення договору цесії) 11 жовтня 2018 року, щомісячний діючий тариф у спірний період нарахування, а тому є належним та допустимим та відповідає вимогам ст. 76-81, 95 ЦПК України, встановлює споживання відповідачем таких послуг у вказаному обсязі. Після звернення до суду відповідачем оплачувались комунальні послуги, що відображено додатково у довідці про заборгованість. Враховуючи часткові оплати відповідача за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які були враховані позивачем, заборгованість за адресою АДРЕСА_1 за період до 01 травня 2018 року станом на 01 вересня 2023 року становить: за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення 3806,63 грн., за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого ПГВ - 451,59 грн., за період після 01 травня 2018 року станом на 01 вересня 2023 року становить: за спожиті після 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення 5585,86 грн., за спожиті після 01 травня 2018 року послуги з централізованого ПГВ - 0,00 грн. Отже, враховуючи вищевикладене, нарахування заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води в даній справі здійснювались відповідно до чинного законодавства України та підлягають оплаті.
Відповідно до ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Таким чином, оскільки з матеріалів справи вбачається, що копію ухвали та копію апеляційної скарги відповідач отримав лише 11 вересня 2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, апеляційний суд продовжує КП «Київтеплоенерго» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та приймає його.
 
Від позивача ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення на відзив на апеляційну скаргу, які вона просила врахувати при розгляді справи, вказувала, що вона не має жодного відношення до заборгованості по комунальним послугам в квартирі АДРЕСА_2 , боржником за яким є невідома відповідачу ОСОБА_2 , на яку позивач посилався у відзиві на апеляційну скаргу.
Повторно заявляла, що не мала можливості подати заяву про застосування строку позовної давності до суду першої інстанції, оскільки судом ухвалене заочне рішення, і надала її разом з апеляційною скаргою.
Зазначала, що до відзиву на апеляційну скаргу позивач надав довідку, в якій вказав розмір заборгованості ОСОБА_1 станом на 13 вересня 2023 року. Разом із тим, позивач у 2022 році звернувся до приватного виконавця про примусове виконання рішення, але при апеляційному розгляді справи позивач повідомляє суд про іншу наявність заборгованості у ОСОБА_1 за рішенням суду. Вважала, що дії позивача підтверджують безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.
Повторно повідомляла, що сам по собі розрахунок заборгованості, складний позивачем та поданий до суду, не є доказом наявності заборгованості у скаржника, і позивач навіть після ознайомлення з апеляційною скаргою не надав відповідних доказів.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.
 
Як вбачається із матеріалів справи, згідно витягу з ЄДРПОУ (а. с. 29) до основних видів діяльності КП «Київтеплоенерго» відноситься за КВЕД 35.30 постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.
 
11 жовтня 2018 року ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» уклали договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії), згідно якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців (споживачі) щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору та коригувань платежів. З укладенням цього договору кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги також будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань, що нараховані кредитором та/або виникли до дати укладення цього договору та/або можуть бути нараховані та/або виникнути після дати укладення цього договору у зв`язку з неналежним виконанням споживачем зобов`язань з оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання за договорами та споживачами, які зазначені у додатку № 1 та у додатку № 2 до цього договору, в тому числі до відповідача ОСОБА_1 , яка згідно додатків до договору мала заборгованість за послугу з централізованого опалення 3806,63 грн., з централізованого постачання гарячої води 3699,24 грн. (а. с. 30, 6, 7).
 
На а. с. 31- 32 знаходяться копії сторінок з газети «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511), від 28 березня 2018 року № 34 (5085), з публікацією форм договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, розробленої відповідно до типового договору; в публікації зазначено, що з 27 квітня 2018 року КП "Київтеплоенерго" стає виконавцем послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води. Доведено до відома споживачів, що цей договір приєднання вважається акцептованим усіма споживачами, які в установленому порядку не надали заперечення щодо умов цього договору.
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 04 травня 1988 року по теперішній час (а. с. 42).
На а. с. 4 - 5 наявні розрахунки заборгованості споживача ОСОБА_1 за період з 01 листопада 2018 року по 31 травня 2021 року, а також з 01 травня 2018 року по 31 травня 2021 року.
На а. с. 10 - 15 наявні копії корінців нарядів щодо включення та відключення опалення в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 на підставі відповідно початку та завершення опалювальних сезонів.
На а. с. 17 - 18 наявні копії актів про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи в опалювальний період, актів прийняття теплового вузла обліку.
На а. с. 20 - 27 наявні копія відомості споживача (добові) споживання теплової енергії в будинку за адресою АДРЕСА_1 , з жовтня 2018 року по квітень 2021 року.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Крім того, до апеляційної скарги надано новий доказ, а саме копію акту прийняття на абонентський облік вузла розподільного обліку гарячої води.
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог ч. 12, 13, 83, 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідачем надано доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Разом із тим надані докази, а саме акт прийняття на абонентський облік вузла розподільного обліку гарячої води від 10 лютого 2022 року та Відомості з Держаного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 18 серпня 2023 року створені після ухвалення оскаржуваного рішення та не приймаються судом апеляційної інстанції.
 
Враховуючи вищевикладене, суд також відхиляє з цих підстав як необґрунтовані доводи ОСОБА_1 у поясненнях до відзиву на апеляційну скаргу, що позивач після ознайомлення з її апеляційною скаргою не надав до апеляційного суду відповідних доказів, а саме рахунків на оплату послуг або інших розрахункових документів для споживача.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Задовольняючи позов КП «Київтеплоенерго» про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив із того, що позивач надає послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води; відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 та є споживачем послуг, які надаються КП «Київтеплоенерго», станом на час звернення до суду з позовом має заборгованість в оплаті за послуги з централізованого опалення та за послуги з централізованого постачання гарячої води в зазначеному в позові розмірі.
 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (чинний до 01 травня 2019 року) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в чинній редакції, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
За правилами частини четвертої статті 319, статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Відповідно до статей 156, 162 ЖК України власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки.
 
Обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг визначені статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, що діяла до 01 травня 2019 року) та ст. 7 чинного Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
 
Обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановленні договором або законом (пункт 1 частина третя статті 20 Закону), а обов`язком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором (пункти 1, 3 частина друга статті 21 Закону).
 
Аналогічний обов`язок споживача щодо здійснення оплати житлово-комунальних послуг передбачений п. 5 ч. 2 ст. 7 чинного Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
 
Відповідно до п. 18, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, які були чинні в період спірних правовідносин, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.
 
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що на виконання вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» позивачем підготовлено та опубліковано форму договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик», зміст якого відповідає змісту типового договору, затвердженого Правилами № 630 від 21 липня 2005 року, і що такий договір є договором приєднання.
 
Відповідно до ст. 525, ч. 1 ст. 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
 
Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що ЦК України передбачено, що правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі, тому договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води мав бути укладений в письмовій формі, з огляду на те, що відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку сплачувати надані йому послуги. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 221/515/15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15.
 
Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відсутність укладеного договору про надання послуг не звільняє споживачів від обов`язку оплачувати надані їм послуги. Поряд з цим вказаний обов`язок виникає лише у разі отримання споживачем певних послуг. Питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16.
 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
 
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).
 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
На підтвердження надання відповідачу житлово-комунальних послуг в період після 01 травня 2018 року позивачем надано копії відомостей споживача про споживання теплової енергії за адресою АДРЕСА_1 , корінці нарядів на підключення/відключення будинку від теплопостачання, а на підтвердження заборгованості за наданими житлово-комунальними послугами з централізованого опалення та постачання гарячої води - відповідний розрахунок, складений за тарифами, закріпленими розпорядженням Київської міської державної адміністрації, інформація про які є загальнодоступною.
Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів, а саме рахунків на оплату послуг або інших розрахункових документів для споживача, де вказані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, які стали предметом позовних вимог, в тому числі послідовно утворена накопичувальна заборгованість за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, а сам по собі розрахунок заборгованості, складений позивачем та поданий до суду, не є доказом наявності заборгованості у скаржника.
 
Оцінюючи доводи відповідача в цій частині, апеляційний суд приймає до уваги, що долучені до матеріалів справи розрахунки заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою АДРЕСА_1 за період з 01 травня 2018 року детально відображають нарахування, оплати, споживання, опалювальну площу та діючий тариф, та відхиляє доводи відповідача як необґрунтовані.
 
Доводи апеляційної скарги, що подані позивачем письмові докази не засвідчені у встановленому законом порядку відповідно до ст. 95 ЦПК України, відтак суд першої інстанції розглянув справи на підставі недостовірних доказів, спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, адже надана до суду позовна заява прошита, пронумерована, завірена підписом відповідальної особи та печаткою підприємства з проставленням дати завірення.
 
Доводи апеляційної скарги, що заходи досудового врегулювання спору, зі слів самого позивача, ним не здійснювалися, не надано доказів і того, що такі заходи здійснювалися ПАТ «Київенерго», і таким чином, у позивача та ПАТ «Київенерго» претензій до ОСОБА_1 за несплату за комунальні послуги не було, ґрунтуються на нічим не підтверджених припущеннях щодо мотивів дій позивача та особистій оцінці відповідачем фактичних обставинах справи, а тому відхиляються апеляційним судом як безпідставні.
 
Встановивши на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що позивач надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а відповідач, будинок якої підключений до централізованого опалення та постачання гарячої води, є споживачем цих послуг, від надання яких в установленому чинним законодавством порядку не відмовлялася, однак оплата спожитих послуг виконувалася нею неналежним чином, що призвело до утворення заборгованості, суд першої інстанції, перевіривши надані позивачем розрахунки заборгованості, прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про виникнення у позивача права на стягнення з відповідача заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01 травня 2018 року.
 
Апеляційний суд приймає до уваги, що під час розгляду справи в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі відповідачем не надано доказів ненадання позивачем вказаних житлово-комунальних послуг, або надання їх неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, а також відсутності заборгованості в розмірі, встановленому судом на підставі належних і допустимих доказів, наданих позивачем.
 
Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що в її квартирі встановлені лічильники холодного та гарячого водопостачання, відповідно до показань яких мали нараховуватися обсяги споживання, виходячи з наступного.
 
Згідно п. 11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, які діяли станом на момент спірних правовідносин, У разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку. Плата за послуги нараховується згідно з показаннями будинкового засобу обліку води, а у разі його відсутності (несправності) за нормативами (нормами) споживання у таких випадках: у разі відсутності засобів обліку води, встановлених у квартирі (будинку садибного типу); у разі несправності квартирних засобів обліку, що не підлягає усуненню, з моменту її виявлення; у разі відсутності у виконавця показань квартирних засобів обліку за розрахунковий період з подальшим перерахунком відповідно до пункту 18 цих Правил.
 
Враховуючи, що відповідачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, що на час спірних правовідносин її квартира була обладнана квартирними засобами обліку і відповідачем знімалися та передавалися показання квартирного засобу обліку виконавцю, позивачем правомірно здійснено нарахування заборгованості за наданими послугами з централізованого опалення та постачання гарячої води згідно з показаннями будинкових засобів обліку.
 
Разом із тим, задовольняючи позов КП «Київтеплоенерго» в частині стягнення заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року комунальні послуги, суд першої інстанції залишив поза увагою, що позивачем на підтвердження наявності такої заборгованості не надано до суду жодного доказу.
 
На підтвердження заборгованості за послуги з централізованого опалення, спожиті ОСОБА_1 до 01 травня 2018 року, позивачем КП «Київтеплоенерго» надано договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії), згідно якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців (споживачі) щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору та коригувань платежів. З укладенням цього договору кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги також будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань, що нараховані кредитором та/або виникли до дати укладення цього договору та/або можуть бути нараховані та/або виникнути після дати укладення цього договору у зв`язку з неналежним виконанням споживачем зобов`язань з оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання за договорами та споживачами, які зазначені у додатку № 1 та у додатку № 2 до цього договору, в тому числі до відповідача ОСОБА_1 , яка заборгованість за послугу з централізованого опалення 3806,63 грн., з централізованого постачання гарячої води 3699,24 грн. (а. с. 6, 7).
 
Разом із тим, судом першої інстанції не враховано, що із змісту даного договору не можна дійти висновку про розмір заборгованості ОСОБА_1 за період до 01 травня 2018 року. Саме по собі зазначення в договорі про відступлення права вимоги розміру заборгованості особи, вимоги до якої відступаються, не може вважатися належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом такої заборгованості в розумінні ст. 77 - 80 ЦПК України.
 
Таким чином, позивачем не було доведено наявності заборгованості ОСОБА_1 за послугу з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води за період до 01 травня 2018 року, що є його процесуальним обов`язком, однак суд першої інстанції безпідставно погодився з доводами позивача в цій частині, не перевіривши належність доказової бази.
 
Виходячи з наведеного, обставини, що мають значення для справи, щодо наявності у відповідача заборгованості та її розміру за послугу з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води до 01 травня 2018 року, які суд першої інстанції вважає встановленими, фактично є недоведеними, відтак суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку про задоволення позову в частині стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення за період до 01 травня 2018 року у розмірі 3806,63 грн., з централізованого постачання гарячої води за період до 01 травня 2018 року у розмірі 3699,24 грн.
 
Крім того, в частині вимог про стягнення заборгованості за період до 30 липня 2018 року відповідачем в апеляційній скарзі подано заяву про застосування позовної давності.
 
Вирішуючи питання щодо прийняття такої заяви під час апеляційного перегляду, апеляційний суд виходить із наступного.
Відповідно до ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 200/11343/14-ц сформовано правовий висновок, відповідно до якого якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
 
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року в справі № 317/3698/15-ц, Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року № 6-2667цс16, Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 0907/2-7453/2011, від 21 серпня 2018 року в справі № 288/1361/15-ц.
 
Із матеріалів справи вбачається, що у заяві про перегляд заочного рішення відповідачем не заявлено про застосування позовної давності, а відтак ця заява, подана вперше до апеляційної скарги, підлягає вирішенню апеляційним судом, з урахуванням наведених висновків Великої Палати Верховного Суду.
У справі, яка переглядається, з вимогами про стягнення заборгованості, яка утворилась в період з 01 травня по 30 липня 2018 року, позивач зобов`язаний був звернутися до суду з позовом до відповідача за захистом свого порушеного права, з урахуванням ст. 257 ЦК України, у строк не пізніше 01 травня 2021 року.
Разом з тим постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності, і всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
 
Отже, позивач вправі був звернутися до суду з позовом до відповідача за захистом свого порушеного права з вимогами про стягнення заборгованості, яка утворилася з 01 травня 2018 року, з урахуванням ст. 257 ЦК України, у строк не пізніше 01 травня 2021 року, позов ним подано 30 липня 2021 року, однак оскільки Законом № 540-IX, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, було продовжено перебіг позовної давності для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на час дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), тому заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності не підлягає задоволенню судом.
 
Крім того, позовна давність переривалась частковим погашенням відповідачем заборгованості за надання послуг з централізованого опалення, зокрема в травні 2019 року в розмірі 300 грн., що відображено в розрахунку заборгованості (а. с. 5).
 
Апеляційний суд враховує доводи відповідача у поясненнях на відзив на апеляційну скаргу, що нею частково здійснювалось погашення заборгованості за надані комунальні послуги, що узгоджується з доводами відзиву КП «Київтеплоенерго» на апеляційну скаргу, разом із тим, наведені обставини самі по собі не є передбаченою законом підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки відповідач не позбавлена можливості звернутися до суду першої інстанції з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, в порядку, встановленому ст. 432 ЦПК України. 
 
Розгляд даної справи здійснено судом в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, що відповідає положенням ч. 4 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України, а відтак судом правомірно не здійснювалося повідомлення сторін про дату, час і мiсце судового засідання.
При цьому апеляційний суд враховує, що судом першої інстанції при розгляді справи в спрощеному позовному провадженні помилково ухвалене оскаржуване рішення як заочне, а в подальшому і розглянуто заяву про перегляд заочного рішення.
Разом із тим відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Оскільки допустивши вищезазначені порушення норм процесуального права, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про задоволення позову в частині стягнення заборгованості за період після 01 травня 2018 року, зазначені порушення норм процесуального права не тягнуть за собою скасування судового рішення.
 
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення за період до 01 травня 2018 року у розмірі 3806,63 грн., з централізованого постачання гарячої води за період до 01 травня 2018 року у розмірі 3699,24 грн. ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення за період до 01 травня 2018 року у розмірі 3806,63 грн., з централізованого постачання гарячої води за період до 01 травня 2018 року у розмірі 3699,24 грн., а також в частині стягнення судового збору, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за надані житлово-комунальні послуги за період після 01 травня 2018 року.
 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд проводить перерозподіл судових витрат, та оскільки при поданні позову КП «Київтеплоенерго» понесено судові витрати в розмірі 2270 грн. судового збору, ухвалою Київського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року відповідача було звільнено від сплати судового збору в розмірі 3405 грн. за подання апеляційної скарги, за наслідками апеляційного перегляду позовна заява задовольняється на 82 %, а апеляційна скарга - на 18 %, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1861,40 грн. за подання позовної заяви, пропорційно до її задоволення, а також з позивача в дохід держави підлягає стягненню 612,90 грн. судового збору пропорційно до задоволення апеляційної скарги.
 
Керуючись ст. 7, 367, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року скасувати в частині стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення за період до 01 травня 2018 року у розмірі 3806,63 грн., з централізованого постачання гарячої води за період до 01 травня 2018 року у розмірі 3699,24 грн., а також в частині стягнення судового збору, та прийняти в цій частині нову постанову.
Відмовити Комунальному підприємству виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» в позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації (м. Київ пл. І.Франка 5 код ЄДРПОУ 40538421) судові витрати в розмірі 1861,40 грн.
В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року залишити без змін.
Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації в дохід держави 612,90 грн. судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Судді :                                                                                                                     Кашперська Т.Ц.
 
                                                                                                                                 Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                                 Яворський М.А.