ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
Іменем України
25 грудня 2023 року
м. Харків
справа № 638/2965/23
провадження № 22-ц/818/2392/23
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Борисової Ірини Миколаївни на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 22 вересня 2023 року, у складі судді Невеніцина Є.В.,-
в с т а н о в и в:
В квітні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 46 551,45 грн.
Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 22 вересня 2023 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 41 780 грн 44 коп. та судовий збір у розмірі 2 408 грн 92 коп. В іншій частині позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Борисова Ірина Миколаївна подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи. Судом першої інстанції безпідставно не застосовано строки позовної давності, які були заявлені стороною відповідача. Зазначає, що Банк звернувся до суду з пропуском строку давності у відповідності до кожного чергового платежу і питання про поновлення вищевказаного строку позивачем заявлено не було.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «ПриватБанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України – в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним доказом щодо заборгованості відповідача. Із виписки про рух коштів за картковими рахунками вбачається, що відповідач активно використовував перевипущену картку, що підтверджує факт отримання ним цієї картки, адже у даному випадку будь-які фінансові операції позичальник не міг здійснити без кредитної карти із встановленим на ній кредитним лімітом. У довідці про умови кредитування зазначено розмір щомісячного платежу (7 % від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості), строк внесення щомісячного платежу (до 25-го числа місяця, наступного за звітним). Отже, сторони у справі визначили умови щомісячного повернення кредиту, при цьому не фіксованими (ануїтетними) платежами, а залежно від залишку заборгованості, домовились про строк та термін закінчення кредитування, що відповідає останньому дню строку дії картки, зазначеному на її звороті. У даній справі погашення кредитної заборгованості щомісячними платежами здійснюється протягом всього строку дії кредитного договору, який, як було вище встановлено, збігається з кінцевим строком дії кредитної картки - 2025 року включно. За таких обставин, звернувшись до суду 12.04.2023 року, позивач не пропустив строк позовної давності, тобто звернувся до суду в межах трирічного строку позовної давності з часу закінчення строку дії картки. Крім того, з виписки по рахунку відповідача вбачається, що останній платіж по карті здійснено 26.06.2022 року.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 квітня 2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №б/н, шляхом підписання анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.
У заяві зазначено, що відповідач погоджується з тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг, екземпляр якого він отримав шляхом самостійного роздрукування.
Банком надано довідку про умови кредитування «Кредитка Універсальна,55 днів пільгового періоду», яка підписана ОСОБА_1 .
На підтвердження виникнення між сторонами у справі кредитних правовідносин, Банк, окрім заяви позичальника, довідки, надав Паспорт споживчого кредиту, підписаний ОСОБА_1 (а.с. 19-23).
За умовами укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем кредитного договору від 21 квітня 2010 року Банком надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у порядку та розмірі встановленому цим договором.
Згідно наданого Банком розрахунку станом на 20.03.2023 року має заборгованість у розмірі 46 551,45 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 40 254,85 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 6 296,60 грн.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника від 21 квітня 2010 року відсоткова ставка за кредитом не визначена.
Банком надано Довідку про умови кредитування з використанням кредитки “Унверсальна, 55 днів пільгового періоду”.
Згідно даних Довідки про умови кредитування з використанням кредитки “Унверсальна, 55 днів пільгового періоду”, яка власноручно підписана ОСОБА_1 вбачається, що на момент оформлення кредиту Банком встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5% (30% на рік), вказано розміри комісій та штрафів, пені, розмір щомісячного платежу тощо.
З наданих позивачем до суду письмових доказів беззаперечно вбачається, що сторонами під час укладення кредитного договору були узгоджені умови щодо процентної ставки за користування кредитом.
Кредитні правовідносини між Банком та відповідачем за кредитним договором є дійсними, про бажання їх припинити в порядку встановленому законодавством чи договором не висловлювала жодна із сторін.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідна виписка по рахунку відповідача, за яким обліковується заборгованість за кредитним договором є належним доказом на підтвердження видачі кредиту та подальшого його обслуговування.
Судова колегія вважає, що посилання Банку на підвищення відсоткової ставки згідно із Паспортом споживчого кредиту є безпідставними, виходячи з наступного.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ "ПриватБанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 21.04.2010 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 1 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
На виконання умов кредитного договору ОСОБА_1 отримано наступні кредитні картки:
-21 квітня 2010 року № НОМЕР_1 строком дії до 06/13;
-29 жовтня 2014 року № НОМЕР_2 строком дії до 04/16;
-26 листопада 2015 року № НОМЕР_3 строком дії до 11/19;
-28 липня 2016 року № НОМЕР_4 строком дії до 03/20;
-07 грудня 2016 року № НОМЕР_5 строком дії до 12/20;
-24 липня 2018 року №5168755420784593 строком дії до 11/21;
-18 листопада 2021 року №5363542018442633 строком дії до 07/25;
-10 січня 2022 року №4149629354859308 строком дії до 12/25.
Також встановлено, та вбачається з виписки по картковому рахунку, яка надана банком, що ОСОБА_1 було встановлено кредитний ліміт, та відповідач користувався грошовими коштами Банку, отримував кошти через банкомат, розплачувався в торговельних мережах, а отже й отримав кредитну картку “Універсальна”, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виписка по картковому рахунку, розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі.
З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що права сторін виникають на підставі договорів та інших правочинів. Згідно з ст.ст. 3, 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу.
Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний відповідно до закону судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків тільки недійсний правочин.
Оскільки ключову роль відіграє заборгованість клієнта (сума фактично отриманих коштів та нарахована плата за користування ними), а не сума стартового кредитного ліміту по карті, то належним доказом зняття коштів з карткового рахунку та користування коштами в будь-який інший спосіб клієнтом є виписка по особовому рахунку.
Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної катки Відповідача — баланс станом на дату укладання кредитного договору (надана сума кредиту), всі операції за кредитною карткою (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної з коштами операції).
Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.12 року № 578/5 (далі – Перелік № 578/5), згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок.
Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 активно користувався наданими кредитними коштами, і жодного разу не звертався до Банку з будь-якими претензіями, або з будь-яких інших питань. Дані обставини відповідачем не спростовано.
Щодо посилань представника Банку на зміну відсоткової ставки у відповідності паспорту споживчого кредиту, підписаного відповідачем 10.01.2022 року, судова колегія зазначає наступне.
Частиною 2 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.
З огляду на ці приписи паспорт споживчого кредиту є довідкою для споживача про умови кредитування, з якими банк зобов`язаний його ознайомити для прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне укладення кредитного договору. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, підписання такого паспорта не означає укладення кредитного договору. Паспорт споживчого кредиту не є тим документом, який Закон № 1734-VIII включає до форми договору про споживчий кредит (стаття 13).
Таким чином, факт підписання відповідачем паспорту споживчого кредитування не може безумовно свідчити, що між сторонами погоджено істотні умови договору про розмір відсотків за анкетою-заявою.
Виходячи з вищевикладеного судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки відповідачем підписана Довідка про умови кредитування, де вказана початкова базова відсоткова ставка в розмірі 2,5% на місяць – тобто 30,0% на рік, то відсотки за користування кредитом банку слід нараховувати саме за цією відсотковою ставкою.
Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про зменшення суми заборгованості за відсотками за користування кредитом до 1 525 грн 59 коп.
Іншого розрахунку відповідачем, надано не було.
Що стосується посилання представника відповідача щодо порушення Банком строків позовної давності судова колегія зазначає наступне.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс180)).
Як вбачається з матеріалів справи, 21.04.2010 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».
Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» про видані позичальнику кредитні картки, на підставі вказаного вище кредитного договору 21.04.2010 року відповідачу було надано кредитну картку з терміном дії – 06/13, яка неодноразово перевипускалась та остання видана з кінцевим терміном використання до 12/2025 року.
Встановлено та фактично не заперечувалось сторонами в суді першої інстанції, що відповідач постійно користувався кредитною карткою, знімав з неї кошти, здійснював погашення заборгованості.
Із виписки про рух коштів за картковими рахунками вбачається, що відповідач активно використовував перевипущену картку, що підтверджує факт отримання ним цієї картки, адже у даному випадку будь-які фінансові операції позичальник не міг здійснити без кредитної карти із встановленим на ній кредитним лімітом.
У довідці про умови кредитування зазначено розмір щомісячного платежу (7 % від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості), строк внесення щомісячного платежу (до 25-го числа місяця, наступного за звітним).
Отже, сторони у справі визначили умови щомісячного повернення кредиту, при цьому не фіксованими (ануїтетними) платежами, а залежно від залишку заборгованості, домовились про строк та термін закінчення кредитування, що відповідає останньому дню строку дії картки, зазначеному на її звороті.
Погашення кредитної заборгованості щомісячними платежами здійснюється протягом всього строку дії кредитного договору та збігається з кінцевим строком дії кредитної картки – 12/2025 року включно.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звернувшись до суду 12.04.2023 року, позивач не пропустив строк позовної давності, оскільки звернувся до суду в межах трирічного строку позовної давності з часу закінчення строку дії картки.
З виписки по рахунку відповідача вбачається, що останній платіж по карті також було здійснено 26.06.2022 року.
Отже строк звернення до суду із позовом Банком не пропущено.
Аналогічний по суті висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 628/3327/15 (провадження № 61-887св21).
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно вирішив справу на підставі досліджених в судовому засіданні доказів та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Борисової Ірини Миколаївни залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 22 вересня 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:                                                         О.В. Маміна
Судді:                                                                 Н.П. Пилипчук
О.Ю. Тичкова