УХВАЛА

16 жовтня 2023 року 
м. Київ
справа №120/5889/21-а
адміністративне провадження №Зв/990/74/23
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Смоковича  М.  І. перевірив заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 1 грудня 2022 року у справі № 120/5889/21-а за позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії та 
в с т а н о в и в: 
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Вінницької обласної прокуратури, в якій просила: (1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування з 26 березня 2020 року заробітної плати виходячи з розміру посадового окладу прокурора місцевої (окружної) прокуратури, розрахованого відповідно до положень статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII); (2) зобов`язати відповідача нарахувати позивачці заробітну плату (включаючи оплату часу відпустки) за період з 26 березня 2020 року по день постановлення судового рішення, виходячи з розміру посадового окладу, розрахованого відповідно до положень статті 81 Закону № 1697-VII з урахуванням усіх встановлених їй у цей період надбавок і премій та виплатити різницю між нарахованою таким чином сумою та фактично отриманою сумою виплат за вказаний період, зобов`язання здійснювати подальше нарахування заробітної плати позивача як прокурору окружної прокуратури виходячи з розміру посадового окладу, розрахованого відповідно до положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 26 березня 2020 року відповідач нараховував їй заробітну плату відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №  505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі - Постанова № 505), а не відповідно до статті 81 Закону № 1697-VII, як мало б бути.
Вінницький окружний адміністративний суд рішенням від 2 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від                     15 лютого 2022 року, позов задовольнив частково; визнав протиправною бездіяльність Вінницької обласної прокуратури щодо ненарахування ОСОБА_1 з 27 березня                 2020 року заробітної плати виходячи з розміру посадового окладу прокурора місцевої (окружної) прокуратури, розрахованого відповідно до положень статті 81 Закону № 1697-VІІ; зобов`язав Вінницьку обласну прокуратуру нарахувати ОСОБА_1 заробітну плату (включаючи оплату часу відпустки) за період з 27 березня 2020 року по день постановлення судового рішення, виходячи з розміру посадового окладу, розрахованого відповідно до положень статті 81 Закону № 1697-VІІ, з урахуванням усіх встановлених у цей період надбавок і премій та виплатити різницю між нарахованою таким чином сумою та фактично отриманою сумою виплат за вказаний період. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виснували, що з дня, коли Конституційний Суд України ухвалив рішення від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 позивачка має право на отримання заробітної плати  відповідно до статті 81 Закону № 1697-VІІ. Цей висновок побудований головно на тому, що позивачка, згідно з пунктом 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №  113-IX, зберігає свій статус прокурора, вона фактично приступила до роботи в Жмеринській окружній прокуратурі, відповідно усі умови щодо її переведення до цієї прокуратури виконані, тому доводи відповідача про те, що на позивачку не розповсюджуються умови оплати праці відповідно до статті 81 Закону № 1697-VII, на думку судів, є безпідставні. 
Верховний Суд (у складі колегії суддів Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді) постановою від 1 грудня 2022 року скасував рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 2 листопада 2021 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року в справі № 120/5889/21-а та ухвалив  нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив. 
Постанова суду касаційної інстанції в цій справі стосувалася застосування частини третьої статті 81 Закону №  1697-VII у редакції, викладеній згідно із Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ) у зіставленні з Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 до правовідносин, пов`язаних з виплатою заробітної плати прокурорам, які не пройшли (чи не проходили) атестації, передбаченої розділом ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ.  
09 жовтня 2023 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 1 грудня 2022 року у цій справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). 
Приводом для звернення до суду з цією заявою її автор зазначила Рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(II)/2023 у справі за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 щодо відповідності Конституції України (конституційності) абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX (щодо винагороди прокурора як гарантії його незалежності). 
Зважаючи на висновки, висловлені у цьому Рішенні, заявниця просить скасувати постанову Верховного Суду від 1 грудня 2022 року у справі № 120/5889/21-а та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.  
Згідно з пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.
За текстом частини першої статті 363 КАС України заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подано: 4) з підстави, визначеної пунктом 1 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня офіційного оприлюднення відповідного рішення Конституційного Суду України; .  
Відповідно до частини першої статті 365 КАС України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених пунктом 1 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. 
Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення (частина друга статті 365 КАС України).
Зваживши на наведені положення процесуального закону суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 1  грудня 2022 року у цій справі за виключними обставинами відповідає вимогам статті 364 КАС України, підстав для залишення її без руху, повернення чи відмови у відкритті провадження суд не встановив. 
Керуючись статтями 361-366 Кодексу адміністративного судочинства України,  
у х в а л и в:
Відкрити провадження за виключними обставинами за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 1  грудня 2022 року у справі № 120/5889/21-а.  
Витребувати з Вінницького окружного адміністративного суду матеріали справи №  120/5889/21-а.    
Копію ухвали надіслати учасникам справи. Відповідачу надіслати також копію заяви про перегляд за виключними обставинами судового рішення та додані до неї матеріали.  
Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та не оскаржується. 

Суддя                                                                                                     М. І. Смокович