СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року                                          м. Харків                        Справа № 917/303/23  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Слободін М.М. , суддя  Шутенко І.А.,
в порядку спрощеного провадження без виклику сторін;
розглянувши в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача, ОСОБА_1 , м. Полтава (вх. №2167П/1)
на рішення господарського суду Полтавської області від 22.08.2023 (повний текст судового рішення складений 22.08.2023, суддя Мацко О.С.)
у справі №917/303/23 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика», м. Київ, 
до ОСОБА_1 , м. Полтава,
про cтягнення 259 546,20 грн 
ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_1 про cтягнення 259 546,20 грн, з яких 112 000,00 грн – заборгованість за договором про надання кредиту № 122572-ПО1-003 від 15.12.2020, 145306,20 грн – заборгованість за відсотками за користування кредитом, 2 240,00 грн – комісія за користування кредитом. 
Рішенням господарського суду Полтавської області від 22.08.2023 у справі №917/303/23 позов задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю 112 000,00 грн – заборгованість за договором про надання кредиту № 122572-ПО1-003 від 15.12.2020, 145306,20 грн – заборгованість за відсотками за користування кредитом, 2240,00 грн – комісія за користування кредитом; 3893,19 грн судового збору.
Рішення місцевого господарського суду мотивоване доведеністю матеріалами справи факту укладення між сторонами спору договору про надання кредиту №122572-ПО1-003 від 15.12.2020, виникнення у відповідача заборгованості зі сплати отриманого кредиту, а також переходу зобов`язання Фізичної особи-підприємця Приведенної Вікторії Іванівни за договором про надання кредиту  до неї як до фізичної особи у відповідності до статті 52 ЦК України.
Відповідач, ОСОБА_1 , з рішенням місцевого господарського суду не погодилась та звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповного дослідження обставин справи, просить визнати причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду поважними; рішення господарського суду Полтавської області від 22.08.2023 у справі №917/303/23 скасувати та закрити провадження у справі.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги ОСОБА_1 наводить такі доводи:
- укладений між сторонами спору правочин є удаваним, оскільки фактично банківська картка була відкрита на поточний рахунок фізичної особи для власних потреб, а не на підприємницький рахунок фізичної особи-підприємця;
- дані правовідносини є правовідносинами із звичайного споживчого кредитування фізичної особи, у зв`язку з чим справа підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
- враховуючи, що відповідач не отримувала оферти (пропозиції) на укладення договору з його істотними умовами, даний договір є не укладеним в силу приписів ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію».
Одночасно апелянт порушувала питання про поновлення строку на апеляційне оскарження.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 18.10.2023 для розгляду справи №917/303/23 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Гребенюк Н.В., судді Слободін М.М., Шутенко І.А.
19.10.2023 до Східного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес позика" надійшло заперечення щодо поновлення строку на апеляційне оскарження.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.10.2023 витребувано у господарського суду Полтавської області матеріали справи №917/303/23; відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги відповідача, ОСОБА_1 (вх. №2167 П/1) на рішення господарського суду Полтавської області від 22.08.2023 у справі №917/303/23 до надходження матеріалів справи.
31.10.20223 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №917/303/23. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.11.2023 поновлено ОСОБА_1 пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду Полтавської області від 22.08.2023 у справі №917/303/23; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (вх. №2167П/1) на рішення господарського суду Полтавської області від 22.08.2023 у справі №917/303/23; встановлено учасникам справи строк до 22.11.2023 для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень з доказами їх надсилання учасникам провадження; розпочато розгляд справи з 22.11.2023 без повідомлення учасників справи; запропоновано учасникам справи реалізовувати свої процесуальні права та обов`язки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України, з використанням офіційної електронної пошти суду: inbox@eag.court.gov.ua та телекомунікаційної мережі Електронний суд; зупинено дію рішення господарського суду Полтавської області від 22.08.2023 у справі №917/303/23. 
13.11.2023 від позивача через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, а рішення господарського суду Полтавської області від 22.08.2023 у справі №917/303/23 залишити без змін. 
В обґрунтування своєї правової позиції по справі апелянт вказує таке:
- кредитний договір було укладено між юридичною особою та фізичною особою підприємцем, тому доводи апелянта щодо необхідності розгляду спору в порядку цивільного судочинства є безпідставними;
- враховуючи суб`єктний склад та зміст правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як фізичної особи-підприємця не припинились, тому даний спір належить до господарської юрисдикції;
- відповідач самостійно надала номер картки для перерахування кредитних коштів, а після їх отримання використала їх на власний розсуд, в тому числі шляхом переведення на інші карткові рахунки, що підтверджується банківською випискою, наявною в матеріалах справи, та спростовує доводи апеляційної скарги щодо неможливості використання кредитних коштів, в тому числі для підприємницької діяльності;
-дії відповідача, який за допомогою своєї апеляційної скарги намагається уникнути виконання кредитного договору, заявляючи одночасно про удаваність та неукладеність правочину, суперечать його попередній поведінці щодо укладення договору, отримання кредитних коштів, їх використання, та є недобросовісними. 
Будь-яких інших заяв, клопотань щодо розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило.
Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як вірно встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 15.12.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (Кредитодавець) та Фізичною особою-підприємцем Приведенною Вікторією Іванівною (Позичальник) був укладений договір про надання кредиту №122572-ПО1-003 з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, дистанційно, в електронній формі, в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», відповідно до умов якого:
- Кредитодавець надає Позичальникові грошові кошти у розмірі 112 000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим Договором про надання кредиту та правилами про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям. Строк кредиту складає 24 тижні; процентна ставка в день 0,76767865, фіксована; комісія за надання кредиту – 2240,00 грн; термін дії договору – до 01.06.2021; орієнтовна загальна вартість кредиту – 209640,00 грн (п.1 договору);
- Позивальник підтверджує, що він ознайомлений з договором про надання кредиту та правилами, текст яких розміщено на сайті Кредитодавця, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань та погоджується неухильно дотримуватись їх та відповідно, укладає договір (п.5 договору);
- підписанням цього договору Позичальник підтверджує, що до укладання Договору отримав від Кредитодавця інформацію, надання якої передбачені законодавством України, зокрема ч.2 ст.12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (п.8 договору).
Позивач виконав свій обов`язок за договором про надання кредиту № 122572-ПО1-003 від 15.12.2020 у повному обсязі, надав відповідачу кредит згідно до умов договору. 
Відповідач порушив умови укладеного договору та не повернув позивачу кредитні кошти у передбачений договором термін, що стало підставою звернення з відповідним позовом до господарського суду. 
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, судова колегія зазначає наступне.
Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Так, статтею 629 ЦК зазначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1056-1 ЦК України встановлено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За умовами статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Так, в апеляційній скарзі відповідач заперечує той факт, що залишаючи власні анкетні дані для укладення договору, вона виступала як фізична особа-підприємець, а грошові кошти отримувались для здійснення господарської діяльності. За таких обставин, відповідач стверджує, що у даному випадку мало місце звичайне споживче кредитування фізичної особи, а, отже, на його думку, правочин є удаваним і вказаний спір не належить до господарської юрисдикції та повинен розглядатись в порядку цивільного судочинства.
Судова колегія вважає доводи скаржника безпідставними, з огляду на наступне.
Пункт 1 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України закріплює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких с фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
У пунктах 4.17. - 4.23. постанови від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що відповідно до статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.
Згідно із частиною 1 статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.
За приписами частини 1 статті 173 Господарського кодексу України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.
Згідно положень статті 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Відповідно до статті 52 Цивільного кодексу України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
За змістом статей 51, 52, 598-609 Цивільного кодексу України, статей 202-208 Господарського кодексу України, частини 8 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.
Верховний Суд в постанові у справі № 910/8729/18 від 13.02.2019 роз`яснив, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 за № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.
Отже, відповідно до вказаних змін, з 15.12.2017 господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалась зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, а також у постанові Верховного суду від 27.02.2019 у справі № 724/38/18.
Відповідно до частини першої ст. 202, ч. З ст. 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків.
Разом з тим, ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2- 1383/2010).
З урахуванням принципів добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) мають тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17).
Як встановлено вище, спір у даній справі виник щодо неналежного виконання відповідачем договору про надання кредиту № 122572-ПО1-003 від 15.12.2020, який був укладений ним як фізичною особою-підприємцем. 
Так, апелянт самостійно надала номер картки для перерахування кредитних коштів, що підтверджує в своїй апеляційній скарзі, а після отримання кредитних коштів, використала їх на власний розсуд, в тому числі шляхом переведення на інші карткові рахунки, що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою, що спростовує доводи апеляційної скарги щодо неможливості використання кредитних коштів для підприємницької діяльності.
Вказане свідчить про те, що виниклі між сторонами правовідносини за своєю правовою природою є господарськими.
Крім того, згідно з п.5 договору, укладеного між сторонами спору, Позивальник (відповідач) підтвердив, що він ознайомлений з договором про надання кредиту та правилами, текст яких розміщено на сайті Кредитодавця, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань та погоджується неухильно дотримуватись їх та відповідно, укладає договір. 
В поданій апеляційній скарзі апелянт також підтверджує факт укладання (підписання) кредитного договору та підтверджує факт отримання кредитних коштів. 
На підставі наведеного колегія суддів зауважує, що кредитний договір є укладеним, правовідносини сторін виникли з виконання правочину у господарській діяльності, а отже, спір у даній справі підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. 
Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 12.02.2021 припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця Приведенної Вікторії Іванівни.
У відповідності до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
При цьому, відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
У випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (із внесенням до Реєстру запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за зобов`язаною особою, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.
Дані висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 по справі № 916/559/17, що відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України мають враховуватись судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
Таким чином, зобов`язання Фізичної особи-підприємця Приведенної Вікторії Іванівни за договором про надання кредиту № 122572-ПО1-003 від 15.12.2020 перейшли до фізичної особи ОСОБА_1 .
Матеріалами справи підтверджено, що 15.12.2020 на виконання умов договору про надання кредиту № 122572-ПО1-003 від 15.12.2020 позивач через Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Елаєнс», з яким укладено договір № 41084239 від 14.12.2017 про надання послуг з переказу грошових коштів від 14.12.2017, здійснив переказ на картку відповідача грошові кошти у розмірі 112 000,00 грн, що підтверджується довідками ТОВ «Фінансова компанія «Елаєнс» від 03.11.2022 та довідками АТ «Універсал Банк» про рух коштів № БТ/3396 від 08.06.2023.
Доказів повернення суми кредиту відповідач суду не надав.
Перевіривши здійснений позивачем період та порядок розрахунку відсотків за користування кредитом, комісії за користування кредитом, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про його арифметичну правильність та відповідність вимогам чинного законодавства.
Відповідно до частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно зі статтею 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).
17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
На підставі викладеного, оцінюючи вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи стандарт вірогідності доказів та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає надані позивачем в обґрунтування позовних вимог докази більш вірогідними ніж докази, надані відповідачем в обґрунтування апеляційної скарги.
Враховуючи вищенаведене у сукупності та беручи до уваги те, що при перегляді оскаржуваного судового рішення доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду щодо стягнення з відповідача на користь позивача 112000,00 грн – заборгованості за договором про надання кредиту № 122572-ПО1-003 від 15.12.2020, 145306,20 грн – заборгованості за відсотками за користування кредитом, 2240,00 грн – комісії за користування кредитом.
З огляду на викладене та враховуючи, що місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення було дотримано норми матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при перегляді оскаржуваного рішення, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 
задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Полтавської області від 22.08.2023 у справі №917/303/23 слід залишити без змін.
У відповідності до статті 129 ГПК України витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 129, 269, п.1 ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення господарського суду Полтавської області від 22.08.2023 у справі №917/303/23 залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Полтавської області від 22.08.2023 у справі №917/303/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження до Верховного Суду встановлені статтями 286-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено   19.12.2023 

Головуючий суддя                                                                     Н.В. Гребенюк

Суддя                                                                                           М.М. Слободін  

Суддя                                                                                           І.А. Шутенко