ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова 
Іменем України 

15 листопада 2023 року      
м. Харків

Справа № 641/2618/20
Провадження № 22-ц/818/1975/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Пилипчук Н.П. ,
суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання : Носової К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харків Східного міжрегіонального управління (м. Харків) про стягнення матеріальної шкоди (збитків) та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2023 року, ухвалене суддею Музиченко В.О., -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харків Східного міжрегіонального управління (м. Харків) про стягнення матеріальної шкоди (збитків) та моральної шкоди.

В обгрунтування позову зазначає, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають спільну дитину. У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до неї про усунення перешкод у вихованні дитини. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 травня 2019 року позов ОСОБА_2 було частково задоволено. Встановлено порядок участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 таким чином: перша, третя субота з 10-00 до 12-00; друга, четверта неділя місяця з 16-00 до 18-00, щосереди з 16-00 до 18-00 у присутності матері ОСОБА_1 . Постановою Харківського апеляційного суду від 21 серпня 2019 року, рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 травня 2019 року змінено, виключено з мотивувальної та резолютивної частини рішення першої інстанції фразу «у присутності матері ОСОБА_1 ». 13 листопада 2019 року Верховний Суд виніс постанову, якою залишив без змін постанову від 21 серпня 2019 року Харківського апеляційного суду. Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_2 використав своє законне право на відновлення свого порушеного права на спілкування з дитиною, але фактично перешкод у спілкуванні відповідача з дитиною ніхто не чинив, єдиним спором у цьому питанні було спілкування у присутності матері чи без її присутності. На протязі всього розгляду справи про усуненні перешкод у спілкуванні з дитиною було зрозуміло, що відповідача не цікавить сам судовий спір та його предмет, а цікавить лише зустрічі з ОСОБА_1 з метою образ та психологічного насилля над нею. Після ухвалення рішення, відповідач отримав виконавчий лист та подав його до виконавчої служби, де було відкрито виконавче провадження. Після отримання постанови про відкриття провадження вона виконувала рішення суду, однак відповідач не був зацікавлений у виконанні рішення суду та не приходив до дитини аби її відвідати. Така поведінка відповідача свідчить про його бажання примусити її до витрат – збитків, які вона мала нести в зв`язку із сплатою виконавчого збору. 06 грудня 2019 року державним виконавцем було закінчене виконавче провадження №60295586, відповідно до вимог п. 9 ч.1 ст. 39,40 ЗУ «Про виконавче провадження». Разом із постановою про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем було винесено постанову про стягнення з неї витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 200грн. та постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 8 346грн., вказані кошти нею були сплачені в тому числі комісія банку склала 83,46грн. Все це свідчить про протиправність дій відповідача спрямованих на завдання їй матеріальної шкоди. Після відкриття виконавчого провадження вона потребувала допомоги адвоката та уклала угоду з Адвокатським об`єднанням «Ястребова і Партнери». За юридичні послуги нею було сплачено 4500грн. Протиправними діями відповідача їй було спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює в 5000грн. В зв`язку зі зверненням до суду з відповідним позовом нею були понесені витрати на послуги адвоката у розмірі 10 500грн. та сплачено судовий збір у розмірі 840,80грн.

З урахуванням викладеного просить суд:
визнати ОСОБА_2 винним у заподіянні майнової шкоди та моральної шкоди ОСОБА_1 ;
стягнути з ОСОБА_2 на її користь матеріальну шкоду у розмірі 13149,16 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн., а також судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 840,80 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 500грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2023 року позов  ОСОБА_1 – залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , просить апеляційний суду рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги, окрім обставин викладених у позовній заяві, зазначає, що дії відповідача ОСОБА_2 щодо пред`явлення виконавчого листа №641/5441/18 до примусового виконання були направлені лише для того аби вона понесла збитки у вигляді виконавчого збору та витрат на правничу допомогу, оскільки відповідач не був зацікавлений у досягненні мети виконавчого провадження, яка полягала у побаченнях з дитиною.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із його недоведеності та необгрунтованості.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 було частково задоволено.
Встановлено порядок участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме перша, третя субота з 10.00 до 12.00; друга четверта неділя місяця з 16.00 до 18.00, щосереди з 16.00 до 18.00 у присутності матері, ОСОБА_1 .
В решті задоволення позовних вимог ОСОБА_2 – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 704,80грн.

Постановою Харківського апеляційного суду від 21 серпня 2019 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкові від 21 травня 2019 року змінено: виключено з мотивувальної та резолютивної частини рішення фразу «у присутності матері ОСОБА_1 ». 
В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року постанову Харківського апеляційного суду від 21 серпня 2019 року залишено без змін.

На виконання рішення суду, 10 жовтня 2019 року Комінтернівським районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист, який ОСОБА_2 було пред`явлено на виконання до Міжрайонного ВДВС по Основ`янському та Слобідському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області.

15 жовтня 2019 року постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харків Східного міжрегіонального управління (м. Харків) було відкрито виконавче провадження та запропоновано боржнику виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

15 жовтня 2019 року постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харків Східного міжрегіонального управління (м. Харків) з Байбак К.Р. стягнуто виконавчий збір у розмірі 8 346грн. за примусове виконання рішення суду.

06 грудня 2019 року постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харків Східного міжрегіонального управління (м. Харків) стягнуто витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 200грн.

06 грудня 2019 року постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харків Східного міжрегіонального управління (м. Харків) закінчено виконавче провадження, в зв`язку з виконанням боржником рішення суду.

ОСОБА_1 в повному обсязі сплачені витрати пов`язані з виконанням рішення суду, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями (том 1 а.с.64).

У позовній заяві ОСОБА_1 , як на підставу позову посилається на те, що після отримання постанови про відкриття провадження вона виконувала рішення суду, однак відповідач не був зацікавлений у виконанні рішення суду та не приходив до дитини аби її відвідати. Після закінчення виконавчого провадження, у зв`язку із виконанням нею рішення суду, нею було сплачено витрати на проведення виконавчих дій, виконавчий збір, а також понесені витрати на комісію Банку та витрати на правничу допомогу. Вважає, що саме протиправна поведінка відповідача призвела до понесення нею зазначених збитків, які вона просить стягнути.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також передбачений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ст.ст.81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Приписами п.8 ст.16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

За ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є мірою відповідальності, в зв`язку з чим слід відрізняти обов`язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, що випливає з договору (ст.611, 623 ЦК України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов`язання, що виникає внаслідок заподіяння шкоди (глава 82 ЦК України).

На відміну від договірної відповідальності, деліктна відповідальність є наслідком порушення загального правила – не завдавати шкоди іншому, тобто абсолютного права особи. Наслідком реалізації деліктної відповідальності є відновлення первинного стану потерпілого. Зобов`язання з відшкодування завданої шкоди – це позадоговірні зобов`язання, що виникають внаслідок порушення особистих немайнових і майнових прав потерпілого. Такі зобов`язання мають абсолютний характер і спрямовані на забезпечення найбільш повного відновлення цих прав за рахунок заподіювача шкоди або за рахунок інших осіб, на яких законом покладено обов`язок її відшкодування.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст.1166 ЦК України, за якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Враховуючи наведені законодавчі приписи, для відшкодування шкоди за правилами ст.1166 ЦК України необхідно довести такі факти: - неправомірність поведінки особи; - наявність шкоди; - причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, а також вину завдавача шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Відповідно до ч.2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, тобто особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини. 

Між тим, обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою покладається саме на потерпілу особу, в даному випадку на позивача.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, при розгляді позовів про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Положення статті 129-1 Конституції України визначають, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року.

У справі «Soering vsUK» [5] Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст.6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.1 ст.13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи.

Згідно з ч. 5 ст. 26 Закону виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Частиною 4 статті 27 Закону визначено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

З аналізу вказаних норм Закону слідує, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. При цьому, стягнення з боржника виконавчого збору є обов`язком державного виконавця, спрямованим на перерахування цих коштів до Державного бюджету України.

Вказаний висновок відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 28.04.2020 року у справі № 480/3452/19, від 28.01.2021 року у справі № 640/24233/19.

Разом з тим, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Так, зокрема, матеріали справи не містять доказів вини відповідача щодо заподіяної позивачеві шкоди.

Як свідчать матеріали справи на виконання рішення суду, 10 жовтня 2019 року Комінтернівським районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист.

ОСОБА_2 скориставшись своїми правами передбаченими Законом України «Про виконавче провадження» пред`явив зазначений виконавчий лист на виконання до Міжрайонного ВДВС по Основ`янському та Слобідському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області, на підставі якого було відкрито виконавче провадження №602955.

Обов`язок стягнення виконавчого збору покладено на державного виконавця.

При цьому, статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У частині 1 ст.55 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Натомість, будь-яких доказів, щодо оскарження вказаних дій (безздіяльності) державного виконавця та визнання їх незаконними матеріали справи також не містять.

З урахування викладеного суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для відшкодування заявленої позивачем майнової та моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги висновків не спростовують, та фактично зводять до переоцінки доказів здійсненої судом першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , – залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2023 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 листопада 2023 року.

Головуючий –                                                                                                           Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                                                                         О.В. Маміна

                                                                                                                                  О.Ю. Тичкова