ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року 
м. Київ
справа № 640/20265/19
адміністративне провадження № К/9901/32666/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Жука А.В.,
суддів - Мартинюк Н.М., Мельник Томенко Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження справу за №640/20265/19 за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Укргазбанк» про визнання протиправними та скасування постанов, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2020 року (головуючий суддя (суддя-доповідач) Огурцов  О.П.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28  жовтня 2020  року (колегія суддів у складі головуючого судді (судді доповідача) Бєлової  Л.В., суддів - Аліменка  В.О., Безименної  Н.В.),
УСТАНОВИВ:
І. Історія справи
1. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:
- визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського  А.М. щодо винесення постанови від 07  жовтня 2019  року у виконавчому провадженні НОМЕР_1 про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди у сумі 138  341,20  грн;
- скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського  А.М. від 07 жовтня 2019 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1 про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди у сумі 138  341,20  грн;
- визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського  А.М. щодо винесення постанови від 07  жовтня 2019  року у виконавчому провадженні НОМЕР_2 про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди у сумі 11  584,15 грн;
- скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського  А.М. від 07  жовтня 2019  року у виконавчому провадженні НОМЕР_2 про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди у сумі 11  584,15  грн.
2. Доводи позивача зводяться до того, що приватний виконавець не вчиняв дій з примусового виконання рішення суду та фактично не стягував коштів за виконавчим документом, а тому немає підстав для стягнення з боржника основної винагороди.
Короткий зміст судових рішень першої та апеляційної інстанцій
3. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08  вересня 2020  року, яке залишив без змін Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 28  жовтня 2020  року, відмовлено у задоволенні позову.
4. Місцевий адміністративний суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивував свої висновки тим, що відповідно до вимог законодавства, яким урегульовано спірні правовідносини, приватний виконавець має прийняти постанову про стягнення основної винагороди одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження і навести у ній розрахунок цієї винагороди та порядок її стягнення. Таку постанову може бути оскаржено у разі фактичного стягнення основної винагороди після закінчення виконавчих дій, передбачених законом. До моменту закінчення виконавчого провадження та звернення її до примусового виконання постанова про стягнення основної винагороди не порушує права та інтереси позивача, оскільки нею визначається розмір та порядок стягнення основної винагороди, яка підлягає стягненню у разі забезпечення виконавцем повного виконання рішення пропорційно до розміру фактично стягнутої суми.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї 
5. У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08  вересня 2020  року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2020  року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
6. Підставою касаційного оскарження, з якої було відкрито касаційне провадження у цій справі, є пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), наявність якої скаржник обґрунтував пославшись на застосування судом апеляційної інстанцій норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11  березня 2020  року у справі №2540/3203/18, постанові Верховного Суду від 28  жовтня 2020  року у справі №640/13697/19.
7. Від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому приватний виконавець просить залишити цю касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
8. Зауважує, що прийняття постанови про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця, розмір такої винагороди обчислюється із суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом, а виплата здійснюється пропорційно до фактично стягнутої суми. У розглядуваному випадку жодного стягнення коштів з боржника на користь приватного виконавця останнім не проводилось, а оскаржувані постанови були винесені на виконання вимог статті 31 Закону України від 02 червня 2016 року №1403«Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон №1403) та є такими, що тільки встановлюють розмір такої винагороди із розрахунку передбаченого законом.
Рух адміністративної справи в суді касаційної інстанції
9. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Жук  А.В., судді Мартинюк  Н.М., Мельник Томенко  Ж.М.
10. Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08  вересня 2020  року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28  жовтня 2020  року у справі №640/20265/19.
11. Ухвалою Верховного Суду 25.10.2023 закінчено підготовчі дії у цій справі та призначено її до касаційного розгляду у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції за наявними у справі матеріалами.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
12. Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського  А.М. від 07  жовтня 2019  року відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 щодо примусового виконання виконавчого листа від 13  березня 2013  року №2 2390/12 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк»» заборгованості (т.1, а.с.14).
13. Того ж дня, у межах виконавчого провадження НОМЕР_1 приватний виконавець прийняв постанову про стягнення з боржника основної винагороди в розмірі 138  341,20 грн, визначивши порядок її стягнення (т.1, а.с.15).
14. Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського  А.М. від 07  жовтня 2019 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 щодо примусового виконання виконавчого листа від 13 березня 2013 року №2 2390/12 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» штрафу (т.1, а.с.16).
15. Того ж дня, у межах зазначеного виконавчого провадження прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди в розмірі 11  584,15 грн та визначено порядок її стягнення.
ІІІ. Позиція Верховного Суду
16. За правилами частин першої та другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
17. Надаючи оцінку спірним правовідносинам у межах підстав касаційного оскарження, з яких було відкрито касаційне провадження у цій справі, колегія суддів зазначає таке.
18. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
19. Статтею 1 Закону України від 02 червня 2016 року №1404«Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
20. За приписами частини першої статті 3 Закону №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
21. Частинами першою, другою статті 5 Закону №1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону.
22. Відповідно до частини третьої статті 45 Закону №1404-VIII основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.
23. Відповідно до статті 1 Закону №1403-VIII примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.
24. Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 31 Закону №1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1)  фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2)  відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
25. Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 31 Закону №1403-VIII основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
26. Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина шоста статті 31 Закону №1403-VIII).
27. Відповідно до частини сьомої статті 31 Закону №1403-VIII приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
28. Згідно з абзацом 1 пункту 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08  вересня 2016  року №643 (далі - Порядок №643), приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
29. У справі, яка переглядається, позивач оскаржує постанови приватного виконавця про стягнення основної винагороди, які прийнято одночасно з постановами про відкриття виконавчого провадження.
30. Основні аргументи, якими скаржник обґрунтовує протиправність оскаржуваних постанов, зводяться до того, що приватний виконавець у межах відповідних виконавчих проваджень фактично не вчиняв дій щодо примусового стягнення основних сум боргу за виконавчим документом.
31. Надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
32. Аналіз положень Закону №1404-VIII свідчить про те, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, зазначених у статті 3 цього Закону, яке розпочинає, зокрема, за заявою стягувача. У разі виконання рішень приватним виконавцем виконавчий збір не стягується. Натомість за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю виплачується винагорода.
33. Водночас аналіз норм Закону № 1404-VIII, які регулюють діяльність приватних виконавців, і статті  31 Закону №1403-VIII указує на те, що основна винагорода - це винагорода приватного виконавця за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в розмірі пропорційному до фактично стягнутої суми.
34. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 березня, 10  вересня та 28 жовтня 2020 року у справах №260/801/19, 120/1417/20-а, 640/13697/19.
35. Одночасно із цим, основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону №1404-VIII спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюється окремими правовими нормами.
36. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29  січня та 26  серпня 2021  року у справах №640/13434/19 та №380/6503/20.
37. Крім цього, аналіз статті  31 Закону №1403-VIII свідчить про те, що одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватний виконавець повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди і прийняття постанови про стягнення основної винагороди разом з постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця.
38. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 21  січня, 27  квітня, 03  червня та 26 серпня 2021 року у справах №160/5321/20, 580/3444/20, 640/17286/20, 380/6503/20.
39. Водночас саме лише існування такої постанови, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не означає безумовного та гарантованого стягнення основної винагороди, не надає права приватному виконавцю стягувати визначену ним суму без здійснення фактичних дій з виконання судового рішення (пункт 52 постанови Верховного Суду від 26  травня 2022  року у справі №420/6845/18).
40. Також у своїй практиці Верховний Суд уже зауважував, що для правильної оцінки правомірності постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця, визначеної у виді відсотка, винесеної приватним виконавцем одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, судам необхідно встановити предмет виконавчого провадження (стягнення сум чи передача майна за виконавчим документом).
41. Враховуючи, що на момент відкриття виконавчого провадження не завжди можливо визначити розмір фактично стягнутих сум чи остаточну вартість переданого майна за наслідками фактичного виконання приватним виконавцем, суди мають перевіряти механізм розрахунку, застосованого виконавцем при визначенні суми основної винагороди та наведеного ним у постанові про стягнення основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.
42. Зрештою необхідно мати на увазі, що сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, винесеній одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є сумою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.
43. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21 січня, 08  липня та 24  грудня у справах №160/5321/20, 360/2855/20, 200/3149/21-а.
44. Беручи до уваги наведені правові норми та висновки Верховного Суду щодо їх застосування, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що прийняття постанови про стягнення з боржника основної винагороди разом із постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком, а не правом приватного виконавця, що відповідає вимогам частини сьомої статті  31 Закону №1403-VIII.
45. Судам встановлено, що відповідно до оскаржуваних постанов приватний виконавець здійснив лише розрахунок основної винагороди, а у разі здійснення ним повного або часткового виконання рішення, основна винагорода має бути стягнута з дотриманням пропорційності відповідно до примусово стягнутого боргу. Тож сума основної винагороди не є остаточною й суди попередніх інстанцій правильно це зауважили.
46. У касаційній скарзі скаржник не ставить під сумнів правильності розрахунку визначених в оскаржуваних постановах сум основної винагороди.
47. Розмір основної винагороди приватного виконавця, яка стягується після повного виконання рішення, пропорційно залежить від фактично стягнутої ним суми, а не від суми зазначеної у виконавчому документі. Той факт, що приватний виконавець не роз`яснив цього учасникам виконавчого провадження в оспорюваній постанові не відміняє встановленого законом механізму стягнення основної винагороди приватного виконавця в залежності від фактично стягнутих ним сум.
48. У цій справі позивач не посилався і суди попередніх інстанцій не встановлювали обставин відкриття виконавчих проваджень з виконання оскаржуваних постанов щодо стягнення з боржника основної винагороди, а також обставин фактичного стягнення цих сум.
49. Верховний Суд зауважує, що у разі коли одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження приватний виконавець правильно визначив розмір основної винагороди і постанова про її стягнення є правомірною, то така постанова сама по собі не свідчить про протиправне втручання у права боржника. Надалі питання про незаконність втручання у його права з боку приватного виконавця може постати у разі стягнення основної винагороди за відсутності фактичного виконання рішення суду або у більшій сумі, ніж належить, тощо. У такому разі належним способом захисту порушеного права буде оскарження цих дій (рішень) приватного виконавця.
50. У касаційній скарзі скаржник послався на те, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу, застосував норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11  березня 2020  року у справі №2540/3203/18 та постанові Верховного Суду від 28  жовтня 2020  року у справі №640/13697/19.
51. Колегія суддів зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та установлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
52. Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 11  березня 2020  року у справі №2540/3203/18, оскільки у цій постанові розглядалося питання застосування положень статей  27,  39,  40 Закону №1404, а не статті  31 Закону №1403-VIII та пункту  19 Порядку №643, при цьому, у згаданій справі судами встановлено, що виконавчий документ було повернуто стягувачу, натомість у справі, яка переглядається, не встановлено обставин закінчення виконавчого провадження. Отже, доводи скаржника у цій частині є помилковими.
53. Посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №640/13697/19, також є необґрунтованими, оскільки у згаданій справі, оцінюючи спірні постанови, суди встановили, що приватний виконавець стягнув з рахунку банка позивача суму, яка включала в себе, зокрема, основну винагороду приватного виконавця, натомість у справі, яка переглядається, судами не встановлено обставин стягнення з позивача суми основної винагороди приватного виконавця, що унеможливлює оцінку його дій в контексті визначення пропорційності суми стягнення основної винагороди відносно суми примусово стягнутого боргу.
54. Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що відповідач при прийнятті оскаржуваних постанов про стягнення з боржника основної винагороди діяв на підставі закону, в межах своїх повноважень, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, тому відсутні підстави для їх скасування.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
55. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
56. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
IV. Висновки щодо судових витрат
57. З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 139, 327, 341, 345, 349, 350, 355, 356 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.  Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28  жовтня 2020  року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.  В. Жук
Н. М. Мартинюк
Ж.  М. Мельник-Томенко
Судді Верховного Суду