У х в а л а
08 листопада 2023 року
м. Київ
 
Справа № 686/13188/21
Провадження № 14-142зц23
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Мартєва С. Ю.,
 
суддів Банаська О. О., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Кишакевича Л. Ю., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А., Шевцової Н. В.,
перевіривши заяву ОСОБА_1 про здійснення контролю за виконанням судового рішення у справі № 686/13188/21 за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Офісу Генерального прокурора, за участю третіх осіб: Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області, про відшкодування шкоди,
УСТАНОВИЛА:
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави України в особі Офісу Генерального прокурора, за участю третіх осіб: Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області (далі - ГУНП в Хмельницькій області), про відшкодування шкоди.
Позов мотивував тим, що у зв`язку із закриттям кримінального провадження постановою від 29 квітня 2017 року № 120162400100005271 та його надмірною тривалістю старший слідчий слідчого відділу Хмельницького відділу поліції ГУНП в Хмельницькій області (далі - СВ Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області) ОСОБА_2 завдав ОСОБА_1 душевних страждань, які полягали в тому, що він змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а необхідність поновлення своїх прав змусила його вживати додаткових заходів для їх захисту в суді. 
Унаслідок винесення незаконної постанови порушено право на правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність працівників органів державної влади, конституційне право споживача на доброякісну послугу від органів державної влади України в частині правомірності та добросовісності, конституційне право на свободу пересування територією України, право знати про закінчення досудового розслідування, право на честь і гідність та інші немайнові права.
ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь 1 000 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, а також 60 032,60 грн - майнової шкоди.
Рішенням від 24 вересня 2021 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області позов ОСОБА_1 задовольнив частково.
Стягнув з держави України на користь ОСОБА_1 500,00 грн на відшкодування моральної шкоди і 10,00 грн майнової шкоди.
У решті позову відмовив.
Рішення мотивував тим, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. 
Місцевий суд вважав за необхідне стягнути 500,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною поведінкою стосовно позивача, а також 10,00 грн на відшкодування майнової шкоди, які ОСОБА_1 витратив для відновлення свого порушеного права на проїзд до та із суду для подачі в канцелярію суду позовної заяви у цій справі. 
У решті позову відмовив за недоведеністю.
Постановою від 20 січня 2022 року Хмельницький апеляційний суд апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнив.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 вересня 2021 року скасував та ухвалив нове судове рішення про відмову в позові.
Постанову мотивував тим, що ОСОБА_1 помилково зазначив відповідачем державу Україну в особі Офісу Генерального прокурора, а не ГУНП в Хмельницькій області, оскільки позивач зазначав про завдання йому шкоди у зв`язку з винесенням старшим слідчим СВ Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_2, який перебуває в підпорядкуванні цього органу, постанови про закриття кримінального провадження.
На рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 08 лютого 2022 року подав касаційну скаргу.
Постановою від 23 листопада 2022 року Верховний Суд касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.
Постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 січня 2022 року скасував.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 вересня 2021 року залишив у силі.
Постанову мотивував тим, що за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
Виходив з того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність дій, які мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, тому належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. 
Зауважив, що залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (див. пункти 43 і 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19).
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 надіслав до Великої Палати Верховного Суду заяву про здійснення контролю за виконанням судового рішення у справі № 686/13188/21 за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Офісу Генерального прокурора, за участю третіх осіб: Державної казначейської служби України, ГУНП в Хмельницькій області, про відшкодування шкоди.
Заяву мотивував тим, що контроль за виконанням рішення суду є імперативним приписом Конституції України для суду, яка зобов`язує суд його здійснювати.
Велика Палата Верхового Суду вважає, що у прийнятті заяви необхідно відмовити та повернути її заявнику.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine), заяви № 29458/04 і № 29465/04, § 24).
Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6 Конституції України). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Вичерпний перелік підстав для передання справи до Великої Палати Верховного Суду встановлює стаття 403 ЦПК України. Рішення про таке передання згідно зі статтями 403 і 404 вказаного кодексу у цій справі міг прийняти тільки Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду. Велика Палата Верховного Суду позбавлена можливості самостійно вирішити питання про передання справи собі на розгляд.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у визначених випадках повноважна переглядати судові рішення за нововиявленими чи виключними обставинами (абзац другий частини тринадцятої статті 33, частина дев`ята статті 34, стаття 423 ЦПК України).
Інститут судового контролю за виконанням судових рішень, ухвалених за правилами цивільного судочинства, передбачений у Розділі VII ЦПК України. За змістом частини першої статті 448 ЦПК України скарги, подані у порядку судового контролю, розглядає суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Велика Палата Верховного Суду у справі № 686/13188/21 не була судом першої інстанції та не має повноважень для прийняття та розгляду заяви заявника. Інакше кажучи, для розгляду останньої Велика Палата Верховного Суду не є судом, встановленим законом.
Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).
«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).
Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі«Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).
За відсутності юридичної підстави для розгляду заяви у її прийнятті необхідно відмовити та повернути заявнику. Така відмова не порушує право останнього на доступ до суду, оскільки процедура здійснення судового контролю чітко визначена у Розділі VII ЦПК України та є доступною.
Керуючись статтями 6, 19 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції, частиною третьою статті 182, частиною першою статті 260, частиною другою статті 261, статтями 403, 404, ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
У Х В А Л И Л А :
1.     Відмовити у прийнятті до розгляду Великою Палатою Верховного Суду заяви ОСОБА_1 про здійснення контролю за виконанням судового рішення в справі № 686/13188/21 за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Офісу Генерального прокурора, за участю третіх осіб: Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області, про відшкодування шкоди.
2.     Заяву та додані матеріали повернути ОСОБА_1 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                    С. Ю. Мартєв
Судді                                 О. О. Банасько                                             Л. М. Лобойко
                                           Ю. Л. Власов                                                К. М. Пільков
                                           І. А. Воробйова                                            О. Б. Прокопенко
                                           І. В. Григор`єва                                            О. М. Ситнік
                                           М. І. Гриців                                                   І. В. Ткач
                                           Д. А. Гудима                                                О. С. Ткачук
                                           Ж. М. Єленіна                                              В. Ю. Уркевич
                                           І. В. Желєзний                                             Є. А. Усенко
                                           Л. Ю. Кишакевич                                         Н. В. Шевцова
                                           Г. Р. Крет