ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року                                                                                   Справа № 906/506/23 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Грязнов В.В. ,  суддя Коломис В.В. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Житомирської області від 31.08.2023, повний текст складено 11.09.2023, у справі №906/506/23 (суддя Сікорська Н.А.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС"
до Військової частини НОМЕР_1 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача  ОСОБА_1 
про стягнення 39 607, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 31.08.2023 у справі №906/506/23 позов задоволено. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" (м. Київ, пр-кт. Перемоги, 65, код ЄДРПОУ 30115243) 39 607, 00 грн. страхового відшкодування, 2 684, 00 грн. судового збору.
Не погоджуючись з ухваленим судом першої інстанції рішенням від 31.08.2023 у справі №906/506/23 Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції поновити строк на апеляційне оскарження; рішення Господарського суду Житомирської області від 31.08.2023 у справі №906/506/23 скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Апелянт зазначає, що позивач добровільно виплатив суму шкоди, заподіяної 10.04.2020 транспортному засобу DACIA, державний номерний знак НОМЕР_3 , хоча згідно чинного законодавства таке право у нього не виникало, оскільки особа, яка керувала військовим автомобілем КрАЗ, державний номерний знак НОМЕР_4 , не мала договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Також вважає, що строк позовної давності для позивача починається 10.04.2020 та закінчується 09.04.2023, а оскільки позивач звернувся до суду з позовом 10.04.2023, то останнім пропущено строк позовної давності.
Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №906/506/23/6410/23 від 04.10.2023 матеріали справи №906/506/23 витребовувались із Господарського суду Житомирської області. 13.10.2022 матеріали справи №906/506/23 надійшли до Північно-західного апеляційного господарського суду.
Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №906/506/23 у складі: головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Грязнов В.В., суддя Павлюк І.Ю.
Розпорядженням керівника апарату суду №01-05/879 від 16.10.2023, у зв`язку із перебуванням у відпустці судді - члена колегії Павлюк І.Ю., відповідно до ст. 32 ГПК України, ст. 155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", пунктів 19, 20 розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 8.5 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Північно-західному апеляційному господарському суді, призначено повторний автоматизований розподіл справи №906/506/23.
Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №906/506/23 у складі: головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Коломис В.В., суддя Грязнов В.В.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.10.2023 поновлено Військовій частині НОМЕР_1 строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Житомирської області від 31.08.2023 у справі №906/506/23; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Житомирської області від 31.08.2023 у справі №906/506/23; зупинено дію рішення Господарського суду Житомирської області від 31.08.2023 у справі №906/506/23.
Запропоновано позивачу у строк до 13.11.2023 надати суду обґрунтований відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому статтею 263 ГПК України та докази надсилання копії цього відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
Запропоновано третій особі у строк до 13.11.2023 надати суду письмові пояснення з приводу поданої апеляційної скарги, в порядку передбаченому статтею 263 ГПК України та докази надсилання таких пояснень та доданих до них документів іншим учасникам справи.
Роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
Копію ухвали направлено учасникам справи на електронні адреси, відомості про які наявні в матеріалах справи (а.с. 174).
Позивач та третя особа не скористалися своїм правом на подачу відзиву чи письмових пояснень з приводу поданої апеляційної скарги.
Згідно з ст.ст. 269, 270 ГПК України апеляційна інстанція переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Дослідивши матеріали справи, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Під час дослідження матеріалів справи апеляційним судом встановлено наступне.
10 квітня 2020 року о 08 годині 20 хвилин гр. ОСОБА_1 на автомобільній дорозі на території військового полігону 373ВП, Житомирського району, здійснюючи рух заднім ходом на автомобілі КрАЗ, державний номерний знак НОМЕР_4 , допустив наїзд на стоячий транспортний засіб марки Dасіа, державний номерний знак НОМЕР_5 , під керуванням водія ОСОБА_2 , внаслідок чого автомобіль останньої отримав механічні пошкодження.
Постановою Житомирського районного суду Житомирської області від 03 липня 2020 року у справі №278/937/20 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с. 17-21).
Відповідно до довідки про дорожньо-транспортну пригоду, автомобіль КрАЗ, державний номерний знак НОМЕР_4 , яким керував водій ОСОБА_1 , належить ВЧ НОМЕР_1 (а.с. 9-12).
27.05.2019 р. між ПрАТ "Страхова група "ТАС" (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) було укладено договір добровільного комплексного страхування транспортних ризиків №FA-00047118 (а.с. 112).
За умовами договору він діє лише за наявності діючого полісу ОСЦПВ, серія та номер якого зазначені нижче, та за умови, що страховик за таким полісом - АТ "СГ "ТАС". Дія цього договору поширюється лише на забезпечений транспортний засіб, зазначений в такому Полісі ОСЦПВ та на умовах програми (за наявності в програмі опцій - на умовах відповідної опції), які є обраними вище. З припиненням дії Полісу ОСЦПВ з будь-якої причини, дія цього договору також одночасно припиняється.
Поліс № АО/5507379 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів був підписаний сторонами 27.05.2019.
Згідно вищевказаного Полісу, забезпеченим транспортним засобом є автомобіль Dасіа Duster, державний номерний знак НОМЕР_5 (а.с. 113).
15.05.2020 ОСОБА_2 подано до АТ "СГ "ТАС" заяву на виплату страхового відшкодування за страховим випадком, який стався 10.04.2020 р., на підставі договору №FA-00047118 (а.с. 13).
За страховим випадком ПрАТ "Страхова група "ТАС" складено страховий акт №10622/07/920 від 19.05.2020 р., в якому визначено суму страхового відшкодування за договором №FA-00047118 від 27.05.2019 р. в розмірі 39 607, 00 грн. (а.с. 5, 6).
21.05.2020 ПрАТ "Страхова група "ТАС" виплатило ОСОБА_2 страхове відшкодування за договором добровільного комплексного страхування транспортних ризиків №FA-00047118 від 27.05.2019 в сумі 39 607, 00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №99842 (а.с. 38).
Оскільки автомобіль, яким керував винуватець ДТП, належить Військовий частині НОМЕР_1 , ПрАТ "Страхова група "ТАС" звернулося до неї з позовом в порядку суброгації про стягнення 39 607, 00 грн.
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 31.08.2023 у справі №906/506/23 позов задоволено. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС"  39 607, 00 грн. страхового відшкодування.
Місцевий господарський суд зазначив, що виплата страхового відшкодування позивачем була здійснена на підставі договору добровільного комплексного страхування транспортних ризиків від 27.05.2019 № FA-00047118, до страховика, який виплатив таке відшкодування, перейшли права кредитора і право вимоги в порядку суброгації до особи, яка є власником джерела підвищеної небезпеки, в даному випадку ВЧ НОМЕР_1 . Таким чином позивач правомірно звернувся до суду з позовом в порядку суброгації до ВЧ НОМЕР_1 і заявлена ним до стягнення сума підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Щодо заяви відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, то суд першої інстанції вказав, що відповідач невірно трактує приписи ч. 1 ст. 257 та ч. 1 ст. 261 ЦК України, вказуючи про початок перебігу строку позовної давності "з дня" порушення прав особи і рахує, починаючи з 10.04.2020. Виходячи з приписів ст. 253 ЦК України, початок перебігу строку позовної давності розпочинається з наступного дня від дня настання страхового випадку, тобто з 11.04.2020 і спливає 11.04.2023, а відтак такий строк позивачем не пропущено.
Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Житомирської області від 31.08.2023 у справі №906/506/23 та мотивами суду першої інстанції відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
В розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Під захистом права розуміється державна примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути виражений як концентрований вираз змісту (суті) державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в іншій спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
При цьому, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем відповідно до вимог процесуального законодавства обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права саме відповідачем, з урахуванням належності обраного способу судового захисту.
Згідно ст. 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Положеннями статті 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
За змістом статті 980 Цивільного кодексу України, статті 4 Закону України "Про страхування" залежно від предмета договору страхування може бути особистим, майновим, а також страхуванням відповідальності.
Відповідно до ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.
За вольовою ознакою згідно з положеннями статті 999 Цивільного кодексу України і статтей 6, 7 Закону України "Про страхування" страхування може бути добровільним і обов`язковим, тому кожен вид страхування має свої особливості правового регулювання.
Відповідно до ст. 6 Закону України "Про страхування" добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов`язковою передумовою при реалізації інших правовідносин. Види добровільного страхування, на які видається ліцензія, визначаються згідно з прийнятими страховиком правилами (умовами) страхування. Видами добровільного страхування можуть бути, зокрема, страхування наземного транспорту (крім залізничного).
За приписами ст. 8 зазначеного Закону страхова компанія при настанні страхового випадку зобов`язана здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
Відповідно до частини 1 статті 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).
Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).
Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
До таких випадків, зокрема, відноситься виплата страховиком за договором добровільного страхування страхового відшкодування страхувальнику (потерпілому), внаслідок чого до такого страховика переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток, зокрема, й до страхувальника за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Як вбачається з матеріалів справи, ПрАТ "СГ "ТАС" на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту №FA-00047118 виплатило ОСОБА_2 страхове відшкодування пошкоджень автомобіля Dacia, д.н.з. НОМЕР_3 , в сумі 39 607, 00 грн.
Пошкодження авто отримані внаслідок ДТП, яка сталася 10.04.2020 року о 08 год. 20 хв. на автомобільній дорозі на території військового полігону 373ВП, Житомирського району, з вини водія транспортного засобу КрАЗ, д.н.з. НОМЕР_4 - ОСОБА_1 , який перебуває у трудових відносинах з в/ч НОМЕР_6 .
Між ПрАТ "Страхова група "ТАС" (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) 27.05.2019 було укладено як договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Поліс № АО/5507379), так і договір добровільного комплексного страхування транспортних ризиків №FA-00047118.
Позивач звернувся з позовом в порядку суброгації, оскільки відшкодування здійснене на підставі договору добровільного страхування наземного транспортного засобу №FA-00047118, який є    договором майнового страхування.
Скаржник в свою чергу вважає, що позивач мав би звернутися до суду з позовною заявою про відшкодування шкоди саме в порядку регресу, а не суброгації, оскільки військовий автомобіль КрАЗ, державний номерний знак НОМЕР_4 , яким керував   ОСОБА_1 , не мав договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а позивач добровільно виплатив суму шкоди заподіяної 10.04.2020 транспортному засобу DACIA, державний номерний знак НОМЕР_3 , хоча згідно чинного законодавства таке право у нього не виникало, тому, за приписами ст. 41 Закону України    "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", відшкодування мало провести МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих.
Так, колегія суддів звертає увагу, що згідно зі ст. 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц).
Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 910/2603/17 від 04.07.2018 висловила правову позицію, згідно з якою перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" є суброгацією.
Суброгація (від лат. "subrogare" - заміщення, обрання взамін) є одним із видів уступки права, який полягає в тому, що до нового кредитора, який реально виконав зобов`язання у вигляді сплати грошей, переходить право вимагати відповідного відшкодування від особи, відповідальної за завдану шкоду.
При цьому, помилковим є ототожнення права вимоги, визначеного статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України, із правом вимоги (регресу), визначеного статтею 1191 Цивільного кодексу України, оскільки наведені норми регулюють різні за змістом правовідносини - суброгацію у страхових відносинах та регрес.
Так, на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище, право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.
Це виходить із змісту статей 559 та 1191 Цивільного кодексу України, згідно яких зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
В цілому, як за змістом статті 1191 так і за змістом статті 993 Цивільного кодексу України і статті 27 Закону України "Про страхування", йдеться про виконання обов`язку боржника перед потерпілим третьою особою. При цьому, при суброгації у страхових відносинах деліктне зобов`язання продовжує існувати та відбувається лише заміна кредитора - право вимоги переходить від потерпілої особи до страховика. При регресі - право вимоги (регресу) виникає у третьої особи після виконання такою особою обов`язку боржника та, відповідно, припинення основного (деліктного) зобов`язання та виникнення нового (регресного) зобов`язання.
Основна відмінність регресу від суброгації полягає в тому, що право регресу виникає з відносин із заподіяння шкоди (тобто позадоговірних, деліктних відносин), а право суброгації    із страхових відносин, які є договірними.
В даному випадку у потерпілої сторони були оформлені обидва види страхування, і останній скористався наданим його правом вибору варіанту поведінки - отримати страхову виплату від свого страхувальника за договором майнового страхування (договір №FA-00047118 від 27.05.2019 р.) і не звертатися до МТСБУ із метою отримання відшкодування заподіяної транспортному засобу шкоди.
Колегія суддів звертає увагу, що враховуючи той факт, що виплата страхового відшкодування позивачем була здійснена на підставі договору добровільного комплексного страхування транспортних ризиків від 27.05.2019 р. № FA-00047118,    то до страховика, який виплатив таке відшкодування, перейшли права кредитора і право вимоги в порядку суброгації до особи, яка є власником джерела підвищеної небезпеки, в даному випадку ВЧ НОМЕР_1 .
З наведеного випливає, що позивач правомірно звернувся до суду з позовом в порядку суброгації до ВЧ НОМЕР_1 і заявлена ним до стягнення сума    підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Щодо доводів скаржника з приводу пропуску позивачем строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно із ч. 1    ст. 257 ЦК України    загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 1    ст. 261 ЦК України    перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення    ст. 267 ЦК України    і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
Окрім цього, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.
Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).
Апеляційним судом встановлено правомірність звернення ПрАТ "Страхова група "ТАС" до суду з даним позовом, а тому подальшій перевірці підлягає дотримання останнім строків позовної давності при поданні позову, а також наявність/відсутність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності.
Перебіг строку позовної давності при суброгації починається не з моменту виплати страхового відшкодування, а з моменту виникнення страхового випадку, адже відповідно до ст. 262 ЦК України зміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. 
Як вбачається з матеріалів справи згідно з заявою про настання події №07505/07/2020/96 від 10.04.2020 позивачу стало відомо про настання події страхового випадку 10.04.2020.
Скаржник вказує, що строк позовної давності для позивача починається 10.04.2020 та закінчується 09.04.2023, оскільки вважає, що за загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 257 та ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та становить три роки.
Однак, колегія суддів звертає увагу, що норми ст. 261 ЦК України вказують про початок перебігу строку позовної давності "від дня" порушення прав особи, тобто перебіг строку позовної давності починається з наступного дня, від якого позивачу стало відомо про настання події страхового випадку, а саме з 11.04.2020.
Окрім того, суд першої інстанції зазначив, що згідно з положеннями пункту 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (Розділ доповнено пунктом 12 згідно із Законом № 540-IX від 30.03.2020).
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України карантин. Надалі строк встановлення карантину неодноразово продовжувався та такий строк тривав станом на час пред`явлення даного позову.
Апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду, що позивачем не пропущено строк позовної давності, подавши позов 10.04.2023 (незалежно від введення на всій території України карантинних обмежень).
Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги свідчать про невірне розуміння відповідачем положень чинного законодавства та їх власне тлумачення, а також не спростовують встановлені судом обставини та правильність висновків суду першої інстанції.

Частиною 3 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).
За таких обставин, колегія суддів вважає доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення.
На підставі ст. 129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 227, 229, 269, 270, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Житомирської області від 31.08.2023 у справі №906/506/23 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.
3. Справу №906/506/23 повернути до Господарського суду Житомирської області.

Головуючий  суддя                                                                      Розізнана І.В. 

Суддя                                                                                              Грязнов В.В. 

Суддя                                                                                              Коломис В.В.