ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" жовтня 2023 р.           Справа№ 910/3525/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Ткаченка Б.О. 
          Майданевича А.Г. 
 
без виклику представників сторін
розглянувши матеріали апеляційної скарги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"
на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 року
та додаткове рішення від 28.06.2023 року
у справі №910/3525/22 (суддя - Маринченко Я.В.)
за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"
до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва"
про стягнення 12 082,06 грн,-                                                             
                                                  
                                                        ВСТАНОВИВ:            
                 Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації «Київтеплоенерго» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (далі - відповідач) про стягнення 12082,06 грн.
          Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем несвоєчасно вносилась плата за поставлену теплову енергію, внаслідок чого у відповідача в період з серпня 2019 року по грудень 2021 року виникла заборгованість у розмірі 10206,70 грн. Окрім того, позивачем заявлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 1361,88 грн та 3% річних у розмірі 513,48 грн. Позивач зазначає, що факт постачання та обсяг спожитої відповідачем теплової енергії за спірний період підтверджується, зокрема, довідками про нарахування за теплову енергію, рахунком-факторую №321004-04/2021-12 від 31.12.2021 року, обліковими картками споживача та актами приймання-передавання товарної продукції.
          Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 року у справі №910/3525/22 у   задоволенні позову відмовлено.
           08.06.2023 року через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» надійшла заява про стягнення судових витрат, у якій відповідач просить суд стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6500,00 грн.
          Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 року у справі №910/3525/22 заяву Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про стягнення судових витрат задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.
          В іншій частині заяви Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про стягнення судових витрат відмовлено.
          Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 року у справі №910/3525/22 та прийняти нове рішення суду, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
          Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України. 
          Так, за твердженням скаржника, ним надано належні докази, які доводять, що саме відповідач, як користувач та розпорядник спірного нежитлового приміщення несе зобов`язання з оплати за спожиту теплову енергію.
          Водночас, за твердженням скаржника, останнім  надано суду належні та допустимі доказів на підтвердження факту та обсягів споживання теплової енергії у спірний період, а саме: акт прийняття теплового вузла обліку та акт про готовність вузла комерційного обліку споживача, корінці нарядів на включення та відключення будинку на опалювальний сезон.
          Крім того, представник скаржника наголосив, що з 01.05.2018 року постачання теплової енергії відповідачу здійснює КП «Київтеплоенерго». Тобто фактичне постачання теплової енергії у гарячій воді на потреби опалення за адресою: м. Київ, вул. Золотоворітська, буд. 8/4 здійснюється КП «Київтеплоенерго». З листопада 2018 року, але оскільки відповідач не здійснював оплати за спожиту теплову енергію з листопада 2018 року, тому в серпні 2019 року позивачем було зроблено добір та нараховано заборгованість відповідачу за період листопада 2018 року по квітень 2019 року на суму 3501,50 грн і включено заборгованість в розрахунковий період серпень 2019 року по грудень 2021 року, оскільки коригування заборгованості відбулося лише в серпні 2019 року.
          Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.06.2023 року апеляційну скаргу у справі №910/3525/22 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 року у справі №910/3525/22. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати   у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).
          Також, не погоджуючись з додатковим рішенням  Господарського суду міста Києва  від 28.06.2023 року  у справі №910/3525/22, Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 року у справі №910/3525/22 та ухвалити нове рішення суду, яким залишити без задоволення заяву Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва»   про стягнення судових витрат.
          Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення додаткового рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.07.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 року у справі №910/3525/22. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати   у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).
           18.07.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача  до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач   просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін, зокрема, оскільки в даному випадку немає доказів  про приналежність  та передачу відповідачу нежитлового приміщення площею 23,00 кв.м. у багатоквартирному житловому будинку №8/4 по вул. Золотоворітська у м. Києві, що унеможливлює здійснення розрахунку вартості теплопостачання у дане приміщення. 
Крім того, представник  відповідача  у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що він не є  споживачем житлово-комунальної послуги з споживачем послуги з постачання теплової енергії та не відповідають змісту, структури проекти договору,  тощо вимогам чинного законодавства, проект договору було в установлені строки та порядку листом №631/3 від 02.03.2021 року повернуто виконавцю послуг без укладання та підписання. 
При цьому, представник відповідача наголосив, що позивач без належних та допустимих  доказів надання послуг з постачання теплової енергії у листопаді 2018 - квітні 2019 року, приховано включає суми за ніби то поставлену теплову енергію у інші місяці, а ніж заявлені у позову. Отже, обсяги поставки за листопад 2018 року - квітень 2019 року,  які позивач називає добори та відображає в довідках про нарахування теплової енергії  не входять до спірного періоду, а мають бути заявлені в окремому позові. 
          Також, представник відповідача зазначив, що новий Закон "Про житлово-комунальні послуги" (№2189-VIII від 09.11.2017 року) з 10.06.2018 року ліквідував правовий інститут "балансового утримання" багатоквартирних будинків, балансоутримувача як суб`єкта житлово-комунальних відносин, а тому відповідач  не може бути балансоутримувачем нежитлового приміщення площею 23,0 кв. м. у багатоквартирному житловому будинку №8/4 по вул. Золотоворівська у м. Києві. 
          Північний апеляційний господарський суд апеляційні скарги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 року та додаткове рішення від 28.06.2023 року у справі №910/3525/22   об`єднав в одне апеляційне провадження своєю ухвалою від 18.09.2023 року.
          Відповідно до  ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції  межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
          Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне. 
          Як вбачається з матеріалів справи,  розпорядженням Київської міської державної адміністрації №1693 від 27.12.2017 року "Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", Комунальне підприємство "Київтеплоенерго" визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування Публічного акціонерного товариства "Київенерго".
           10.04.2018 року Комунальному підприємству "Київтеплоенерго" видано ліцензію №591 на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам відповідно до розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
          Починаючи з 01.05.2018 року постачання теплової енергії та надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води здійснює позивач.
          Відповідно до п. 2.1 статуту Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" підприємство утворено з метою отримання прибутку від провадження господарської діяльності, спрямованої на підвищення надійності енергопостачання споживачів міста Києва, забезпечення стабільних надходжень до бюджету міста Києва, належної експлуатації об`єктів енергопостачання споживачів міста Києва, забезпечення стабільних надходжень до бюджету міста Києва, належної експлуатації об`єктів електро -, теплопостачання, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва.
          Предметом діяльності підприємства є надання комунальних послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, постачання та розподілу електричної енергії, про що зазначено в п. 2.2.1 статуту позивача.
           29.01.2021 року позивач направив на адресу відповідача лист №30/5/3/1235 від 27.01.2021 року про укладення договору, з проектом договору на постачання теплової енергії від 25.01.2021 року №321004-04 (з додатками).
          Додатком №8 вказаного проекту договору встановлено, що об`єктом теплопостачання є нежитлове приміщення площею 23,0 кв. м, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Золотоворітська 8/4.
          У зв`язку з тим, що, на переконання відповідача, Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" не є споживачем послуг централізованого опалення та не погоджуючись зі змістом і структурою проекту договору, останнє повернуло примірник проекту договору на постачання теплової енергії без підписання.
           17.11.2021 року позивач надіслав на адресу відповідача вимогу №30/5/4/17970 щодо сплати заборгованості за спожиту теплову енергію у період з липня 2020 року по грудень 2021 року, проте вимога залишена відповідачем без задоволення.
          Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказав на те, що з наданих позивачем документів неможливо дійти висновку про те, плату за постачання теплової енергії у яке саме нежитлове приміщення позивач просить стягнути з відповідача, оскільки Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" не зазначено ні призначення такого приміщення, ні його розташування, ні номеру приміщення, а також не надано доказів фактичної наявності у будинку №8/4 по вул. Золотоворітська  у м. Києві нежитлового приміщення площею саме 23,0 кв. м.
          Крім того, судом зазначено, що надані позивачем облікові картки, акти приймання-передавання товарної продукції за період з серпня 2019 року по квітень 2021 року за обліковим записом №321004-04 та рахунок-фактура №321004-04/2021-12 від 31.12.2021 року не містять даних про об`єкт, у якому позивачем надавалася послуга з теплопостачання, не вказана його опалювальна площа та місцезнаходження.
          Колегія суддів не погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо відсутності підстав для задоволення заявленого позову та вважає за необхідне зазначити наступне.
          Щодо розгляду спору по суті та апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 року, колегія суддів відзначає, що відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №80 від 09.02.2011 "Про закріплення майна за Комунальним підприємством "Керуюча дирекція", з урахуванням розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №801 від 30.12.2016 "Про внесення змін до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №80 від 09.02.2011 "Про закріплення майна за Комунальним підприємством "Керуюча дирекція", Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" здійснює господарське відання житлового, нежитлового фонду Шевченківського районну в місті Києві та обслуговування закріплених за ним житлових будинків.
          Як вбачається з додатку 1 до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №801 від 30.12.2016 року, за Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" під порядковим №453 закріплено на праві господарського відання нежитлові приміщення за адресою: вул. Золотоворітська, 8/4 загальною площею 143,90 кв. м під інвентарним номером №6070. Під цим же інвентарним номером вказано загальну площу приміщень, які передано відповідачу за зазначеною адресою, що становить 1530,0 кв. м.
          Зі змісту наведеного розпорядження вбачається, що за відповідачем закріплено весь будинок за адресою вул. Золотоворітська, 8/4, включно всі нежитлові приміщення в ньому загальною площею 143,90 кв. м, з чого слідує, що спірне приміщення, площа якого менша та становить 23,0 кв. м, передано відповідачеві.
          Вказане також підтверджується і змістом листа Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" за вих. №631/3 від 02.03.2021 року, адресованого Структурному підрозділу «Енргозбут» Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго".
          При цьому, як вбачається з інформації з офіційного сайту Департаменту комунальної власності м. Києва (http://gukv.gov.ua/) ІАС «Управління майновим комплексом територіальної громади м. Києва» нежитлові приміщення 123,90 кв.м. у будинку 8/4 по вул. Золотоворітська знаходиться на балансі Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва».
          З урахуванням викладеного, апеляційний господарський суд констатує, що спірне нежитлове приміщення закріплено за відповідачем на праві господарського відання, а окремий облік теплоспоживання відповідача пропорційно його опалювальній площі здійснюється за особовим рахунком №321004-04.
          В контексті цього слід також зазначити, що відповідно до ч. 5 ст. 22 Господарського кодексу України держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.
          Згідно ч. 1 ст. 133 Господарського кодексу України основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління. Господарська діяльність може здійснюватися також на основі інших речових прав (права володіння, права користування тощо), передбачених Цивільним кодексом України. 
          Відповідно до ч. 1 ст. 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.
          Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства (ч. 2 ст. 136 Господарського кодексу України).
          Верховний Суд у постанові від 08.06.2022 року у справі №640/19786/19 встановив, що Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" відповідно до статуту створене з метою забезпечення ефективного управління, належного утримання житлового та нежитлового фонду, утримання прибудинкових територій, об`єктів благоустрою та отримання прибутку. Предметом діяльності підприємства є, зокрема, утримання житлового і нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та закріплене за підприємством на праві господарського відання, а також обслуговування житлового та нежитлового фонду, що не належить до комунальної власності міста Києва, на договірних засадах у встановленому порядку.
          Вище судом встановлено, що Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація розпорядженням №801 від 30.12.2016 закріпила за відповідачем на праві господарського відання нежитлові приміщення за адресою: вул. Золотоворітська, 8/4, 143,90 кв. м під інвентарним номером №6070.
          Крім того, вказаним розпорядженням на відповідача покладено обов`язок здійснювати контроль за використанням майна, яке закріплене за ним, зберігання, а у разі відсутності - виготовлення технічної документації на таке майно.
          Отже, спірне приміщення, площа якого є меншою, також передане відповідачу, що останнім не спростовано.
          Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
          Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
          Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
           17.10.2019 року набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву ст. 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" і викладено її у новій редакції, фактично, впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
          Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
          Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
          Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
          Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17, 23.10.2019 року у справі №917/1307/18, 18.11.2019 року у справі №902/761/18, 04.12.2019 року у справі №917/2101/17 та 25.06.2020 року у справі №924/233/18).
          Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц.
          Такий підхід також узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року у справі "Дж.К. та інші проти Швеції" суд наголосив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту. Скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
          Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні Європейського суду з прав людини від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України", в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
          З урахуванням наведеного, оцінюючи надані сторонами докази, суд застосовує поряд зі ст. 79 ГПК України стандарт "balance of probabilities" ("баланс ймовірностей"), за яким факт є доведеним, якщо після оцінки доказів внутрішнє переконання судді каже йому, що факт скоріше був, а ніж не мав місце.
          Враховуючи вищевикладене у сукупності, на переконання колегії суддів докази, подані позивачем в обґрунтування заявлених ним позовних вимог  є більш вірогідними ніж докази, подані відповідачем на їх спростування. Відповідачем не надано жодного доказу який би вказував на те, що площа спірного нежитлового приміщення не входить в передану до господарського відання відповідача площу нежитлових приміщень за спірною адресою, а спірне  нежитлове приміщення належить іншій фізичній чи юридичній особі, а не територіальній громаді міста Києва.
          З огляду на викладене, висновки місцевого господарського суду спростовуються встановленими обставинами справи щодо закріплення нежитлового приміщення на праві господарського відання за відповідачем, який, у свою чергу, зобов`язаний сплачувати за теплову енергію.
          Судом встановлено, що будинок по вул. Золотоворітська, 8/4у м. Києві оснащений інженерною мережею з централізованого опалення. Нежитлові приміщення розташовані у житловому будинку за вказаною адресою мають спільну інженерну мережу з централізованого опалення, у зв`язку з чим технічна можливість не поставлення теплової енергії відповідачу у позивача відсутня.
          Відповідно до п. 29 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1198 від 03.10.2007 року (далі - Правила №1198) теплова енергія постачається безперервно.
          Згідно з п. 36 Правил №1198 теплопостачальна організація зобов`язується забезпечувати протягом обумовленого в договорі часу безперервне постачання теплової енергії (за винятком нормативно встановлених перерв), підтримувати параметри теплоносія, що подається з колекторів джерела теплової енергії, на вході в теплову мережу споживача теплової енергії відповідно до температурного графіка теплової мережі, не допускаючи відхилення параметрів, визначених договором.
          Пунктом 3 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 року (далі - Правила №630), встановлено, що послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв, визначених відповідно до частини 3 ст. 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".
          Також відповідно до п. 40 Правил №1198 споживач теплової енергії зобов`язаний, зокрема, вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих правил.
          З матеріалів справи вбачається, що нарахування за надані послуги теплопостачання здійснювалося на підставі відомостей споживання та діючих в період споживання тарифів.
          За період постачання теплової енергії при оформленні щомісячно рахунку-фактури постачальником застосовувався затверджений тариф на теплову енергію, що підтверджується щомісячним обліковим записом.
          Обсяг спожитої відповідачем теплової енергії в ГКал., а також щомісячне нарахування по особовому рахунку відображені в облікових картках споживача за його обліковим рахунком  №321004-04 (наявні в матеріалах справи) 
          Матеріалами справи підтверджено, що у спірний період позивач поставив відповідачу теплову енергію за вищевказаною адресою. Ці обставини підтверджуються, зокрема, актом прийняття теплового вузла обліку, актом про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи та актами перевірки стану вузла обліку, які підтверджують, що житловий будинок обладнаний комерційним приладом обліку, який опломбований та готовий до роботи.
          Отримання відповідачем послуг теплопостачання підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: корінцями нарядів на включення та відключення об`єкту теплоспоживання; відомостями обліку спожитої теплової енергії, що підтверджує обсяги споживання теплової енергії; обліковими картками (помісячно), що підтверджують порядок нарахування, враховуючи обсяг спожитої теплової енергії відповідачем (як частки опалювальної площі будівлі), кількість діб/годин роботи (споживання) та її вартість.
          Як вбачається з корінців нарядів на включення та відключення вказаного будинку в період опалювального сезону, споживачем в них зазначено Комунальне підприємство "ЦОС Шевченківського району".
          Колегія суддів зауважує, що на підставі виданих корінців нарядів підключається весь будинок за вказаною адресою в цілому. На окрему частину нежитлового приміщення корінці нарядів не видаються. А тому споживачем в корінцях нарядів зазначається обслуговуюча організація, яка здійснює комплексне обслуговування всього житлового будинку в цілому за певною адресою. Саме тому в корінцях нарядів зазначена інформація стосовно Комунального підприємства "ЦОС Шевченківського району", що в свою чергу спростовує зворотні доводи відповідача, які не ґрунтуються на вимогах закону.
          За таких обставин, позивачем доведено факт включення та відключення будинку в період опалювального сезону за спірні періоди, та факт підключення/відключення до/від постачання теплової енергії всього будинку.
          При цьому, колегією суддів  враховано, що питання прийняття облікових карток (табуляграм) в якості доказів у справах про стягнення заборгованості за договорами постачання (купівлі - продажу) теплової енергії у гарячій воді, у контексті їх оцінки судами, неодноразово вирішувалося у судовій практиці (постанови Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №910/6652/17, 12.07.2018 року у справі №910/6654/17, 12.10.2018 року у справі №910/30728/15 та 03.09.2020 року у справі №910/17662/19).
          Щодо заперечень відповідача про те, що договір з позивачем на теплопостачання не укладався, а тому у Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" відсутній обов`язок оплати, то слід відмітити, що відсутність письмового договору про постачання теплової енергії не звільняє осіб, які використовують теплову енергію без укладання договору на теплопостачання, від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію.
          Так, положеннями ст. ст. 13, 19 та 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. 
          Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі №922/4239/16, 25.09.2019 року у справі №522/401/15-ц та 10.12.2018 року у справі №638/11034/15-ц.
          Відповідно до п. п. 24 та 25 Правил №630 споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Однак, відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.
          Процедура відключення приміщення від внутрішньобудинкових мереж, встановлена Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України №4 від 22.11.2005 року.
          Разом з цим, відповідачем під час розгляду справи не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження відключення від теплопостачання будинку, розташованого по вул. Золотоворітська, 8/4, а тому у відповідача існує обов`язок щодо відшкодування вартості спожитої ним теплової енергії. При цьому, відповідачем не спростовано належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст.  73, 76-79, 86, 269   Господарського процесуального кодексу України відомості щодо обсягів отриманої теплової енергії, нарахування боргу, а також не надано доказів здійснення оплати останньої.
          За наведених обставин спростовуються аргументи відповідача, висловлені ним під час розгляду справи в суді першої інстанції, щодо відсутності підстав для нарахування спірної заборгованості з огляду на відсутність укладеного договору.
          Отже, висновки суду першої інстанції з приводу відсутності належних доказів на підтвердження факту надання послуг є помилковими.
          Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
          Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
          Одностороння відмова від зобов`язання в силу приписів ст. 525 Цивільного кодексу України не допускається.
          Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
          Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
          Відповідно до положень ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач (будинку, групи будинків, житлового комплексу) - це власник відповідного майна або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно і уклала договір купівлі-продажу теплової енергії з теплогенеруючою або теплопостачальною організацією, а також договори на надання житлово-комунальних послуг з кінцевими споживачами; постачання теплової енергії (теплопостачання) - це господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору; житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору; суб`єкти відносин у сфері теплопостачання - це фізичні та юридичні особи незалежно від організаційно-правових форм та форми власності, які здійснюють виробництво, транспортування, постачання теплової енергії, теплосервісні організації, споживачі, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.
          Як передбачено ч. 1 ст. 9 вказаного закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
          Разом з цим, Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" не надано суду доказів виконання зобов`язання з оплати послуг по теплопостачанню за спірний період у розмірі 10206,70 грн.
          Відповідно до п. 20 Правил №630 плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. У платіжному документі передбачаються графи для зазначення поточних і попередніх показань засобів обліку води, теплової енергії, різниці цих показань або затверджених нормативів (норм) споживання, тарифу на даний вид послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу.
          Як було зазначено, наявними у матеріалах справи корінцями нарядів на включення та відключення будинку на опалювальний сезон, а також відомостями споживання теплової енергії підтверджується, що у спірний період постачальник поставив відповідачу теплову енергію за спірною адресою.
          Відповідно до ст. 24 Закону України "Про теплопостачання" споживач теплової енергії має право на приєднання до теплової мережі відповідно до нормативно-правових актів.
          Позивач здійснював постачання теплової енергії до нежитлового приміщення житлового будинку за спірною адресою, яке приєднане до загальнобудинкової системи теплової мережі.
          Факт постачання теплової енергії до житлового будинку підтверджується корінцями нарядів на включення та відключення вказаного будинку в період опалювального сезону. Обсяг спожитої теплової енергії за спірний період підтверджується відомостями обліку споживання теплової енергії та обліковими картками.
          З урахуванням усього вищезазначеного, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позивача з приводу наявності заборгованості відповідача з оплати послуг по теплопостачанню в розмірі 10206,70 грн за спірний період. 
          Отже, доводи скаржника з приводу надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження факту та обсягів споживання теплової енергії у спірний період підтверджуються встановленими вище обставинами справи.
          Також, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 513,48 грн та інфляційних втрат в сумі 1361,88 грн, нарахованих за період з 01.08.2019 року по 01.01.2022 року.
          Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
          Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання в вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
          Відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМ України №630 від 21.07.2005 року (які діяли за спірний період), розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.
          З огляду на те, що у спірний період відповідач фактично споживав житлово-комунальні послуги (централізоване опалення) без укладення письмового договору про надання житлово-комунальних послуг, з урахуванням положень наведених правил, відповідач повинен був здійснювати оплату за спожиті послуги не пізніше 20 числа наступного за розрахунковим місяця (в строки, визначені законом).
          Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що останні виконані вірно, а тому обґрунтованими до стягнення є заявлені позивачем суми 3% річних та інфляційних втрат.
          Щодо твердження представника відповідача, що позивач без належних та допустимих  доказів надання послуг з постачання теплової енергії у листопаді 2018 - квітні 2019 року, приховано включає суми за ніби то поставлену теплову енергію у інші місяці, а ніж заявлені у позову. Отже, обсяги поставки за листопад 2018 року - квітень 2019 року,  які позивач називає добори та відображає в довідках про нарахування теплової енергії  не входять до спірного періоду, а мають бути заявлені в окремому позові, колегія суддів відзначає наступне.
          Так, з 01.05.2018 року постачання теплової енергії відповідачу здійснює КП «Київтеплоенерго». Тобто фактичне постачання теплової енергії у гарячій воді на потреби опалення за адресою: м. Київ, вул. Золотоворітська, буд. 8/4 здійснюється КП «Київтеплоенерго». З листопада 2018 року, але оскільки відповідач не здійснював оплати за спожиту теплову енергію з листопада 2018 року, тому в серпні 2019 року позивачем було зроблено добір та нараховано заборгованість відповідачу за період листопада 2018 року по квітень 2019 року на суму 3501,50 грн і включено заборгованість в розрахунковий період серпень 2019 року по грудень 2021 року, оскільки коригування заборгованості відбулося лише в серпні 2019 року.
          На підтвердження здійсненого донарахування позивачем до позовної заяви надано:
-          довідку про нарахування з відображенням: особового рахунку; адреси постачання теплової енергії; періоду нарахування; теплового навантаження (опалення); значення тарифу, грн без ПДВ, обсяг Гкал, нараховано, грн. без ПДВ, тип розрахунку: 1 гр - за лічильником, 3 гр. - за навантаженням, ознака наявності тепло лічильника (так/ні), тощо;
          -          облікові картки за теплову енергію (за місяці в яких здійснено нарахування), в тому числі з відображенням донарахування (добор) у серпні 2019 року за період з листопада 2018 року по квітень 2019 року;
          -          акти приймання - передавання товарної продукції, в тому числі з відображенням донарахування (перерахунки) у серпні 2019 року за період з листопада 2018 року по квітень 2019 року.
          Алгоритм нарахування заборгованості детально відображено в довідці про нарахування та актах приймання - передавання товарної продукції, а саме:
Листопад 2018 року спожито 0,30540 Гкал. на загальну суму 474,55 грн;
Грудень 2018 року спожито 0,35700 Гкал. на загальну суму 554,73 грн;
Січень 2019 року спожито 0,49280 Гкал. на загальну суму 744,872 грн;
Лютий 2019 року спожито 0,33110 Гкал. на загальну суму 500,42 грн;
Березень 2019 року спожито 0,36660 Гкал. на загальну суму 554,08 грн;
Квітень 2019 року спожито 0,05910 Гкал на загальну суму 89,32 грн.  
          Розрахунок вартості спожитої теплової енергії здійснений за тарифами, встановленими Розпорядженням КМДА від 23.07.2018 року №1294 (листопад - грудень 2019 року) та від 22.12.2018 року №2340 (січень-квітень 2019 року).
          З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з твердженням позивача, що останнім правомірно було донараховано заборгованість в сторону збільшення за опалювальні періоди 2018-2019 року.
          При цьому, колегія суддів частково погоджується з твердженням представника відповідача, що  новий Закон "Про житлово-комунальні послуги" (№2189-VIII від 09.11.2017 року) з 10.06.2018 року ліквідував правовий інститут "балансового утримання" багатоквартирних будинків, балансоутримувача як суб`єкта житлово-комунальних відносин, а тому відповідач  не може бути балансоутримувачем нежитлового приміщення площею 23,0 кв. м. у багатоквартирному житловому будинку №8/4 по вул. Золотоворівська у м. Києві, з огляду на наступне.  
            Дійсно, як правильно зазначає скаржник, Закон "Про житлово-комунальні послуги" (№1875-IV від 24.06.2004 року) втратив чинність 01.05.2019 року на підставі нового Закону "Про житлово-комунальні послуги" (№2189-VIII від 09.11.2017 року).
                              Закон "Про житлово-комунальні послуги" (№1875-IV від 24.06.2004) визначав суб`єктами у сфері житлово-комунальних послуг органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власників, виробників, виконавців та споживачів житлово-комунальних послуг (ч.2 ст.3) та закріплював права та обов`язки балансоутримувача (ст.24).
                               Натомість Закон "Про житлово-комунальні послуги" (№2189-VIII від 09.11.2017 року) ліквідував інститут "балансового утримання" багатоквартирного будинку та визначив учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг: 1) споживачів; 2) управителя; 3) виконавців комунальних послуг.
                    Новий Закон "Про житлово-комунальні послуги" (№2189-VIII від 09.11.2017 року) (відповідно до його ст.2) не регулює відносини, що виникають між співвласниками, а також між співвласниками та об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку при забезпеченні потреб співвласників шляхом самозабезпечення відповідно до ст.22 Закону "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" (забезпечення об`єднанням утримання та експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у такому будинку).
                    У цій справі Керуюча компанія є не суб`єктом, який забезпечує утримання та експлуатацію будинку, користування спільним майном у такому будинку, а суб`єктом, якому на праві господарського відання були передані відокремлені нежитлові приміщення за адресою: м. Київ,  вул. Золотоворітська , буд. №8/4, а отже яка має всі повноваження власника об`єкту нерухомого майна та несе обов`язок його належного утримання.
                    Як зазначено вище, за Керуючою компанією на праві господарського відання закріплені саме нежитлові приміщення за адресою: м. Київ,  вул. Золотоворітська , буд. №8/4.
                    Верховний Суд у постанові від 03.10.2022 року у справі №910/5841/21 дійшов висновку, що на особу, у господарському віданні якої перебуває майно, покладені права та обов`язки власника такого майна, але обмежена можливість його розпоряджання. Суть спору у справі №910/5841/21 полягала в тому, чи повинна особа, якій передані у господарське відання квартири, сплачувати внески на утримання будинку.
          Аналогічна правова позиція викладена у постнові Верховного Суду  від 14.07.2023 року № 910/21848/21.
          Як наслідок, позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" підлягають задоволенню у повному обсязі.
          Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
          Як передбачено ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
          Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 року у справі №910/3525/22 ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильного застосування норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
          Отже, апеляційна скарга Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" підлягає задоволенню в повному обсязі.
          Щодо стягнення з позивача витрат відповідача на професійну правничу допомогу та апеляційної скарги на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2023, колегія суддів відзначає наступне.  
          Пунктом 12 ч. 3 Господарського процесуального кодексу України установлено, що однією із основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення.
          Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
          При цьому, згідно зі ст. 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
          Відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
          - у разі задоволення позову - на відповідача;
          - у разі відмови в позові - на позивача;
          - у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
          Враховуючи, що за результатами апеляційного перегляду цієї справи апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" задоволено, а позовні вимоги задоволено у повному обсязі, усі судові витрати відповідача, понесені в суді першої інстанції, у тому числі і витрати на професійну правничу допомогу, покладаються на останнього.
          З аналізу змісту ст. 244 Господарського процесуального кодексу України убачається, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою та ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й судове рішення. Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати.           Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 21.05.2021 року у справі №905/1623/20 та 22.10.2019 року у справі №922/2665/17.
          Отже, у випадку скасування первісного судового рішення за результатом вирішення спору по суті це є самостійною підставою для скасування додаткового судового рішення до нього.
          З урахуванням викладеного, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 року у справі №910/3525/22 підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
          Тому, апеляційна скарга на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 року підлягає задоволенню у повному обсязі.
          Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 року покладаються на Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва".
          При цьому, розподіл витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 року судом не здійснюється, оскільки сплата судового збору за подання апеляційної скарги на додаткове рішення Законом України "Про судовий збір" не передбачена.
          Згідно з ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
          Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
          Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -
                                                            
                                                  ПОСТАНОВИВ:
           1. Апеляційні скарги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" задовольнити.
           2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 у справі №910/3525/22 скасувати та ухвалити нове рішення.
           3. Позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" задовольнити.
          Стягнути з Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" (04050, м. Київ, вул. Білоруська, буд. 1, ідентифікаційний код 34966254) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (01001, м. Київ, пл. Івана Франка, буд. 5, ідентифікаційний код 40538421) заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 10206 (десять тисяч двісті шість),06 грн, 3% річних у розмірі 513 (п`ятсот тринадцять),48 грн,  1361, (одна тисяча триста шістдесят одна),88 грн інфляційних втрат та витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) 00 грн.
          Відмовити у задоволенні заяви Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
           4. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на відповідача.  
           5. Стягнути з Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" (04050, м. Київ, вул. Білоруська, буд. 1, ідентифікаційний код 34966254) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (01001, м. Київ, пл. Івана Франка, буд. 5, ідентифікаційний код 40538421)  3721 (три тисячі сімсот двадцять одна),50 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
6.   Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.
           7.    Матеріали справи №910/3525/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                Б.О. Ткаченко

                                                                                А.Г. Майданевич