ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/3/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №708/889/20 Категорія: 304090000  	Попельнюх А. О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року	м. Черкаси	

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.
секретар Навицька Н.О.
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідачі – ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 ;
особа, яка подала апеляційну скаргу – ОСОБА_1 ; 

розглянувши у відкритому судовому засіданнів порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Чигиринського районного суду від 10 вересня 2021 року та додаткове рішення від 23 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів, 

в с т а н о в и в:

       у серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом обґрунтовуючи його тим, що на початку грудня 2018 року відповідач ОСОБА_2 на підставі договору позики від 13 грудня 2018 року позичив у нього 300 000 грн. на лікування дружини – відповідача ОСОБА_3 , строком до 13 грудня 2019 року. Станом на момент звернення до суду боргові зобов`язання виконані частково, оскільки ОСОБА_2 сплатив у рахунок погашення заборгованості лише 12 000 грн. Враховуючи, що строк погашення боргу сплив, відповідач ОСОБА_2 не повернув всю суму коштів, просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних на загальну суму 333 242,60 грн. та відшкодувати понесені позивачем судові витрати.
       Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 10 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
       Рішення суду обґрунтоване тим, що під час розгляду справи не було доведено факт отримання ОСОБА_2 у борг грошових коштів в сумі 300 000 грн. від позивача ОСОБА_1 та факт використання таких грошових коштів в інтересах сім`ї. Не доведення факту використання грошових коштів в інтересах сім`ї є окремою самостійною підставою для відмови у позові в частині солідарного стягнення боргу з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача. У свою чергу встановлені судом факти та обставини, а також наявні обґрунтовані сумніви щодо реальності самого спору, дають підстави для висновку, що задоволення позовних вимог в частині стягнення боргу з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 може мати негативні наслідки для ОСОБА_3 у вигляді звернення стягнення на майно, яке за своєю правовою природою є спільним сумісним майном подружжя, титульним власником якого є ОСОБА_2 . Крім того, з урахуванням наведеного суд позбавлений можливості визначити час можливого виникнення боргових зобов`язань та їх дійсний розмір. Тому суд прийшов до переконання, що позов не підлягає до задоволення.
       Додатковим рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати в сумі 85824,26 грн.
       Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 10 вересня 2021 року та додаткове рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.
       В апеляційній скарзі вказує, що суд не взяв до уваги, що відповідач ОСОБА_2 надав всі наявні у нього матеріали, що посвідчують рівень витрат на лікування відповідачки ОСОБА_3 , недостатність яких для повного аналізу витрат, викликана позицією самої відповідачки.
       Зазначає, що висновками про відсутність договору позики, оскільки у декларації відповідачем ОСОБА_2 не було вказано боргових витрат, суд фактично вводить новий вид скасування позики, за яким позичальник, отримавши позику, але не виконавши вимоги щодо декларування її отримання, звільняється від обов`язку повернення коштів.
       Вважає, що адвокат Суботін Г.Г. представляв інтереси відповідачки ОСОБА_3 без відповідних повноважень, а саме: ордеру чи довіреності, виписаної адвокатським об`єднанням.
       Вказує, що ухвала Чигиринського районного суду від 18 лютого 2020 року про призначення судової технічної експертизи документів залишилась не виконаною, оскільки замість висновку судово технічної експертизи, ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа» було надано висновок фізико-хімічної експертизи, яка не має відношення до даної справи, так як не призначалась судом.
Також зазначає, що у тексті експертизи № 3120 від 28 травня 2021 року містяться відомості про скасування свідоцтва судового експерта за спеціальністю 2.2. «дослідження матеріалів документів». Отже особа, яка проводила дослідження, а саме ОСОБА_4 на момент проведення експертизи у справі, крім того, що провів не доцільну, не правильну, призначену «хибну» експертизу, знаючи про відсутність повноважень на проведення технічної експертизи документів, використовуючи незатверджені в Україні методики, незрозуміло на якому обладнанні, нехтуючи нормами чинного законодавства, сам на свій розсуд допустив умисне порушення закону, діючи в інтересах відповідача ОСОБА_3 , хоча у висновку зазначено, що кандидатура експерта погоджена судом, проте суд жодного рішення з цього приводу не приймав.
       Крім того ОСОБА_1 вважає необґрунтованим стягнення судом першої інстанції з нього на користь відповідачки ОСОБА_3 судових витрат за проведення експертизи та за надання правничої допомоги. Стверджує, що суд не взяв до уваги, що у справі відсутній ордер чи довіреність на право участі адвоката Суботіна Г.Г. та ОСОБА_5 як представників відповідачки ОСОБА_3 .
       Зазначає, що у протоколі судового засідання вказано, що суддя зайшов до нарадчої кімнати 27 липня 2021 року, а вийшов із нарадчої кімнати 09 вересня 2021 року.
Також вважає, що суд позбавив його процесуальних прав, передбачених ст. 43 ЦПК України, оскільки ухвалою від 09 вересня 2021 року відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , поданого 06 вересня 2021 року про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції із Солом`янським районним судом м. Києва.
        ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказує, що судом першої інстанції було відмовлено у наданні, витребуванні доказів, взято до уваги висновок «експертизи», яка не призначалась у справі та виготовлений з порушенням її проведення.
       Представник відповідачки ОСОБА_3 – адвокат Суботін Г.Г. також подав відзив на апеляційну скаргу та вважаючи рішення та додаткове рішення суду першої інстанції законними та обґрунтованими, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та стягнути на користь ОСОБА_3 судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в порядку, передбаченому чинним законодавством.
       Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року частково задоволено клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про призначення у справі повторної судової технічної експертизи документів та зупинено провадження справі.
       12 вересня 2022 року до апеляційного суду надійшов лист від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (місто Київ, вул. Смоленська, 6) щодо неможливості проведення повторної судової технічної експертизи документів по даній справі, у зв`язку з незабезпеченням виконання ухвали суду в частині оплати вартості проведення експертизи.
       Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року провадження в указаній справі поновлено.
       Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року зупинено провадження у даній справі. Постановлено направити до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз матеріали цивільної справи № 708/889/20 в чотирьох томах для виконання ухвали Черкаського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року, та оригінал розписки від 13 грудня 2018 року у відокремленому від матеріалів справи вигляді.
       Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 28 серпня 2023 року провадження в указаній справі поновлено у зв`язку із надходженням 21 серпня 2023 року на адресу апеляційного суду висновку експертів № 30804/22-34 від 11 серпня 2023 року.
       Заслухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.
       Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає зазначеним вище вимогам.
       Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з наявної в матеріалах розписки від 13 грудня 2018 року, ОСОБА_2 отримав позику від ОСОБА_1 , грошові кошти в сумі 300000 грн., для лікування хворої дружини ОСОБА_3 , у якої лікується рак молочної залози. Кошти зобов`язувався повернути протягом одного року, до 13 грудня 2019 року. Кошти передано, отримав їх особисто в день написання розписки, в присутності двох свідків (том 1 а.с.6).
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи не було доведено факт отримання ОСОБА_2 у борг грошових коштів в сумі 300000 грн. від позивача ОСОБА_1 та факт використання таких грошових коштів в інтересах сім`ї. Не доведення факту використання грошових коштів в інтересах сім`ї є окремою самостійною підставою для відмови у позові в частині солідарного стягнення боргу з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача. У свою чергу встановлені судом факти та обставини, а також наявні обґрунтовані сумніви щодо реальності самого спору дають підстави для висновку, що задоволення позовних вимог в частині стягнення боргу з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 може мати негативні наслідки для ОСОБА_3 у вигляді звернення стягнення на майно, яке за своєю правовою природою є спільним сумісним майном подружжя, титульним власником якого є ОСОБА_2 . Крім того, з урахуванням наведеного суд позбавлений можливості визначити час можливого виникнення боргових зобов`язань та їх дійсний розмір, у зв`язку з чим суд прийшов до переконання, що позов не підлягає до задоволення.
       Колегія суддів не може погодитися з указаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
       Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу). 
Щодо оцінки доводів позивача у частині стягнення боргу за договором позики із  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  солідарно, колегія суддів виходить з таких міркувань. 
       Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.
       Зважаючи на те, що на час отримання грошових коштів від ОСОБА_1 відповідно до розписки від 13 грудня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, на спірні правовідносини поширюються положення щодо права спільної сумісної власності подружжя.
       Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
       Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї з набуттям майна у спільну сумісну власність, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) вказала про те, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Враховуючи наявність розписки ОСОБА_2 від 13 грудня 2018 року про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів на лікування дружини ОСОБА_3 у якої лікується рак молочної залози, апеляційний суд приходить до висновку, що договір ОСОБА_2 був укладений в інтересах сім`ї і кошти отримані за ним були використані в інтересах сім`ї, а тому вважає, що у ОСОБА_3 виникло зобов`язання щодо повернення коштів отриманих у борг за договором позиви. 
Що стосується наявного в матеріалах справи висновку експерта № 3120 від 28 травня 2021 року, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до висновку експерта № 3120 від 28 травня 2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Київська незалежна судово-експертна установа» на виконання вимог ухвали суду від 18 лютого 2021 року було проведено фізико-хімічну експертизу матеріалів документів (т. 2 а.с. 105-113).
Згідно зі статтею 7 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.
До державних спеціалізованих установ належать: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України.
Виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.
Згідно із Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, основними видами (підвидами) експертизи є: Криміналістична, до якої віднесена, зокрема, технічна експертиза документів.
Отже відповідно до вказаних норм закону технічна експертиза документів, як різновид криміналістичної експертизи, повинна здійснюватись виключно державними спеціалізованими установами, якою не є Товариство з обмеженою відповідальністю «Київська незалежна судово-експертна установа».
Крім того свідоцтво експерта ОСОБА_6 , який проводив експертизу, недійсне із 04 серпня 2008 року, у зв`язку із звільненням, про що вказано у висновку експерта та підтверджується карткою судового експерта із Реєстру атестованих судових експертів. Доказів проходження періодичної атестації експертом Юрченком Є.М. матеріали справи не містять. Посилання у висновку експерта на судові рішення, якими, на його думку, підтверджуються повноваження на проведення експертизи, стосуються конкретних справ, тому не є преюдиційними під час розгляду даної справи.
В ході розгляду справи апеляційним судом за клопотанням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ухвалою від 14 грудня 2021 року було призначено повторну судову технічну експертизу документів, проведення якої доручено експертам Киівського науково-дослідного інституту судових експертиз.
Відповідно до наданого висновку від 11 серпня 2023 року /а.с. 188-192 т 4/ експерти вказали, що відповісти на питання «Чи виготовлений рукописний текст у розписці про отримання грошових коштів в той час, яким датована вказана розписка, а саме 13 грудня 2018 року?» та «У який період часу був виконаний рукописний текст у розписці про отримання грошових коштів?» не видається можливим, у зв`язку з відсутністю у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного часу виконання штрихів рукописних записів та підписів, нанесених чорнилами для пишучих приладів, а також через відсутність порівняльних зразків, що використовувались про проведенні первинної експертизи. 
Враховуючи наведене, оскільки експертизу № 3120 від 28 травня 2021 року проведено із порушенням відповідних норм закону, також проведено не спеціалізованою державною установою, а також враховуючи висновок /№30804/22-34 від 11 серпня 2023 року/ про відсутність у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного часу виконання штрихів рукописних записів та підписів, нанесених чорнилами для пишучих приладів, висновок експерта № 3120 від 28 травня 2021 року апеляційний суд вважає неналежним доказом та не враховує його при розгляді справи.
Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), а відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) за положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
За змістом статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України (частина перша статті 1050 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Встановивши, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повернули ОСОБА_1 частково суму грошових коштів у розмірі 12000 грн. та залишок за договором позики у вигляді розписки складає 288000,00 грн, апеляційний суд, врахувавши, що кошти були одержані в інтересах сім`ї, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів боргу у солідарному порядку.
Тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.
Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних підлягають до часткового задоволення, з огляду на таке.
Позивач вказує період прострочення за зобов`язанням з 13 грудня 2019 року по 04 серпня 2020 року.
Відповідно до наявної в матеріалах справи розписки від 13 грудня 2018 року, позичальник зобов`язувався повернути грошові кошти до 13 грудня 2019 року.
Тобто строк надання позики визначено до 13 грудня 2019 року.
Тому, на думку колегії суддів правильним буде обрахування періоду прострочення за зобов`язанням з 14, а не 13 грудня 2019 року.
Три проценти річних за період прострочення з 14 грудня 2019 року по 04 серпня 2020 року складають 5548 грн. 71 коп.
Що стосується суми інфляційний втрат, то за період з 14 грудня 2019 року по 04 серпня 2020 року вони становлять 3448 грн. 63 коп.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Що стосується додаткового рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2021 року, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Указаним додатковим рішенням вирішено питання щодо стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 судових витрат, до складу яких увійшли витрати, пов`язані з проведенням експертизи та витрати на професійну правничу допомогу, оскільки дане питання не було вирішено під час винесення рішення суду від 10 вересня 2021 року.
Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність скасування додаткового рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2021 року.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 10 вересня 2021 року та додаткове рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на його користь заборгованість за договором грошової позики, 3 % річних та інфляційні втрати в зв`язку з несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання. 
Враховуючи, що висновки експертів № 3120 від 28 травня 2021 року та № 30804/22-34 від 11 серпня 2023 року колегією суддів не враховуються з наведених вище мотивів, витрати за їх проведення апеляційний суд вважає за необхідне залишити за сторонами.
Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Згідно зі статтею 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3332,43 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 4998,60 грн.
Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, з відповідачів необхідно стягнути понесені позивачем витрати зі сплати судового збору в суді першої інстанції у розмірі 2965,86 грн. та в суді апеляційної інстанції у розмірі 4448,75 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог, а всього 7414,61 грн. по 3707,31 грн. з кожного.
Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 10 вересня 2021 року та додаткове рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2021 року скасувати та прийняти у даній справі нове рішення.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_1 борг в сумі 288 000 гривень, 3 % річних в сумі 5 548 гривень 71 копійка та інфляційні втрати за період з 14 грудня 2019 року по 04 серпня 2020 року в сумі 3448 гривень 63 копійки.
Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі по 3707 гривень 31 копійці з кожного.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді