ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" листопада 2023 р.                                                          Справа №909/250/23
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого судді:                                                  Плотніцького Б.Д.
Суддів:                                                            Зварич О.В.
Кравчук Н.М.
за участю секретаря судового засідання Процевич Р.Б.
розглянувши матеріали апеляційних скарг:
- Івано-Франківської митниці Державної митної служби України б/н від 15.06.2023 (вх. №01-05/1931/23 від 16.06.2023) та Державної казначейської служби України б/н від 14.06.2023 (вх. №01-05/1912/23 від 15.06.2023) на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 18.05.2023 (повний текст складено та підписано 29.05.2023, суддя Скапровська І.М.)
- Івано-Франківської митниці Державної митної служби України б/н від 15.06.2023 (вх. №01-05/1932/23 від 16.06.2023) на додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 31.05.2023 
у справі №909/250/23
за позовом: фізичної особи-підприємця Луцького Володимира Петровича, м.Калуш, Івано-Франківська область
до відповідача: Івано-Франківської митниці Державної митної служби України, м.Івано-Франківськ
про стягнення шкоди в розмірі 101 398,62 грн., з яких: 10 738,99 грн - 3% річних, 90 659,67 грн - інфляційних збитків та судових витрат
за участю представників сторін:
від позивача: Шевченко К. Т.;
від відповідача: Кічура Г. В.;
від апелянта Державної казначейської служби України – не з`явився. 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.
ФОП Луцький В. П. звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Івано-Франківської митниці Державної митної служби України про стягнення шкоди в розмірі 101 398,62 грн., з яких: 10 738,99 грн - 3% річних, 90 659,67 грн - інфляційних збитків, що завдані Івано-Франківською митницею Державної митної служби України та судових витрат.
В обґрунтування вимог вказав на те, що внаслідок неправомірних дій відповідача, неправомірність яких встановлена Івано-Франківським окружним адміністративним судом у рішенні суду від 19.04.2021, що винесене у справі №300/8747/21, про визнання протиправними та скасування картки відмови в прийнятті митної декларації від 17.12.2021 №UA206050/2021/000421 та рішення про коригування митної вартості від 17.12.2021 №UA206050/2021/000171/2, позивач, 17.12.2021 сплатив 328 285,77 грн., які були повернуті відповідачем 18.01.2023, а відповідно, за означений період, позивач зазнав інфляційних втрат і нарахував три відсотки річних за час користування його коштами. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 18.05.2023 позов задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України (Державна казначейська служба України, вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код 37567646) на користь ФОП Луцького Володимира Петровича (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) - 90 659,63 грн - інфляційних збитків.
При ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції врахував, що неправомірність дій відповідача, що мали наслідком сплату позивачем 17.12.2021 - 328 285,77 грн відповідачу і повернення останнім, вказаної суми 18.01.2023, встановлена рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.04.2021, що винесене у справі №300/8747/21. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, апелянт Державна казначейська  служба України звернулася до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою. При цьому, апелянт зазначив, що не був залученим до участі в суді першої інстанції, в зв`язку з чим, вони не могли подати свої заперечення до суду першої інстанції. 
При цьому апелянт зазначив, що він не порушував жодних прав та інтересів позивача, не вступав з ним в жодні правовідносини і жодної шкоди позивачеві не завдав. Як вказує апелянт, він не повинен нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема іншими державними органами. .
Державна казначейська  служба просить суд скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 18.05.2023 та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, апелянт Івано-Франківська митниця Державної митної служби України, звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою. У апеляційній скарзі Івано-Франківська митниця Державної митної служби України зазначає, що рішенням суду, на яке послався позивач, не визнано протиправними дії митниці, сплачені позивачем кошти повернуті митницею після набрання рішенням законної сили, а, відповідно, у позивача відсутні підстави для нарахування ним 3% річних і інфляційних втрат.
Івано-Франківська митниця Державної митної служби України просить суд скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 18.05.2023 та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Окрім того, Івано-Франківська митниця Державної митної служби України звернулася до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 31.05.2023. В апеляційній скарзі зазначила, що не погоджується з даним рішенням, оскільки таке є необгрунтованим та винесене з неповним з`ясуванням всіх обставин справи. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача з вимогами апеляційної скарги не погоджується та зазначає, що  рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 18.05.2023 та додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 31.05.2023 є обґрунтованим та законним, а тому просить суд відмовити в задоволенні апеляційних скарга та залишити оскаржувані рішення без змін.
При цьому, представник позивача посилається на постанову Великої Палати Верховного суду України по справі №242/4741/16 від 27.11.2019. 
Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідач підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 18.05.2023 та додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 31.05.2023 скасувати, прийняти нове, яким в позові відмовити.
Апелянт  Державна казначейська служба України в судове засідання не з`явився.
Згідно з ч. ч. 3, 11 ст. 270 ГПК України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених ч. 10 цієї статті та ч. 2 ст. 271 цього Кодексу і суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Як вбачається з матеріалів справи, апелянта про час та дату судового засідання було сповіщено належним чином.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 202 ГПК України).
У цій справі участь представників сторін в судовому засіданні обов`язковою не визнавалась.
Виходячи з положень ст. 129 Конституції України, ст. 2 ГПК України, своєчасний розгляд справи є одним із завдань судочинства, що відповідає положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожного на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Зважаючи на те, що явка представників учасників справи обов`язковою не визнавалась, матеріали справи є достатніми для перевірки правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, позиція відповідача викладена у апеляційній скарзі, а також на строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу № 921/588/22 за відсутності представників апелянта.
Обставини справи та висновки суду апеляційної інстанції.
Предметом позову є стягнення шкоди в розмірі 101 398,62 грн, з яких: 10 738,99 грн - 3% річних та 90 659,67 грн- інфляційних втрат.
Підставою позову є дії відповідача, що мали наслідком безпідставне перерахування позивачем коштів, які в силу інфляційних процесів в Україні, за період з 17.12.2022 по 18.01.23 (час сплати і час їх повернення), знизили купівельну спроможність грошової одиниці на заявлену до стягнення суму. 
Загальні положення про відшкодування шкоди встановлені параграфом 1 ЦК України.
Так, зокрема, ст. 1166 ЦК України передбачено те, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Зобов`язання з відшкодування шкоди є деліктними зобов`язаннями. Деліктні зобов`язання є позадоговірними. 
Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення).
Для настання відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, г) вина.
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі. Мова йде про реальну шкоду та упущену вигоду (стаття 22 ЦК України).
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавала шкоди.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, коли за нормами ЦК України відповідальність настає незалежно від вини.
Особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.
Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. (Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВП ВС від 12.03.2019 у справі №920/715/17).
Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Приписами ст. 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Неправомірність дій відповідача, що мали наслідком сплату позивачем 17.12.2021 - 328 285,77 грн відповідачу і повернення останнім, вказаної суми 18.01.2023, встановлена рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.04.2021, що винесене у справі №300/8747/21 (суд визнав протиправними та скасував картки відмови в прийнятті митної декларації від 17.12.2021 №UA206050/2021/000421 та рішення про коригування митної вартості від 17.12.2021 №UA206050/2021/000171/2, на підставі яких були сплачені кошти).
Враховуючи викладене та те, що за період з 17.12.21 по 18.01.23 індекс інфляції, як показник, що характеризує зміни загального рівня цін на товари послуги, які купує населення для невиробничого споживання, складав за вказаний період 127,61, що становить величину знецінення коштів, сплачених позивачем відповідачу за означений період, а відповідно, є тим зменшенням майнового блага, якого зазнав позивач в силу того, що сплатив 328 285,77 грн (які не повинен був сплачувати), вимога позивача про стягнення нарахованих ним інфляційних, за час неповернення сплачених безпідставно коштів, є обґрунтованою та правомірно задоволена судом першої інстанції. 
В задоволенні вимог про стягнення 3% річних суд першої інстанції відмовив, з чим погоджується колегія суддів, оскільки така вимога є мірою відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а не втрата майнового блага, якого особа зазнала в зв`язку з неправомірними рішеннями відповідача, а відповідно, не є шкодою в розумінні ст. 1166 ЦК України, що заявлена до стягнення.
Щодо мотивів апеляційної скарги Державної казначейської служби України, то такі спростовуються постановою Великої Палати Верховного суду України по справі №242/4741/16 від 27.11.2019, в якій зазначено:
« 44. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.
45. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений    Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
46.   ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.
47. Враховуючи вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав незалучення відповідного територіального органу ДКСУ. Відмовивши у задоволенні позову з формальних міркувань, апеляційний суд не переглянув справу по суті.»
Щодо оскарження додаткового рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 31.05.2023.
Додатковим рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 31.05.2023 заяву адвоката Шевченка К. Т. про стягнення з Івано-Франківської митниці Державної митної служби України на користь Луцького Володимира Петровича, судових витрат на оплату послуг правничої допомоги адвоката в розмірі 30 000 грн - задоволити частково. Стягнуто з Івано-Франківської митниці Державної митної служби України (код ЄДРПОУ 43971364, вул. Чорновола, буд. 159, м. Івано-Франківськ,76005) на користь ФОП Луцького Володимира Петровича (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) - 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Під час вирішення питання розподілу судових витрат суд враховує, зокрема і те, чи є розмір таких витрат обґрунтованим, пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін (ст. 129 ГПК України).
При цьому розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків).
Статтею 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В постановах ВС від 07.11.2019, 08.04.2020, що винесені у справах №905/1795/18 та 922/2685/19, ВС висловив позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Отже, під час вирішення питання про розподіл витрати на професійну правничу допомогу суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у ч. 4 ст. 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 ст. 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
Додатковою угодою № 1 до договору про надання адвокатських послуг від 13.03.2023, актом прийняття-передачі послуг від 23.05.2023, встановлено те, що позивач має сплатити адвокату за професійну правничу допомогу 30,000,00 грн.
Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, адвокатом заявлено до стягнення з відповідача 30,000,00 грн, які довіритель повинен сплатити за надану адвокатом професійну допомогу, в зв`язку з розглядом справи про стягнення 101 398,62 грн.
З протоколів судових засідань встановлено те, що адвокат позивача був присутній у двох судових засідання по розгляду даної справи, тривалістю 1 год. та 40 хв.
З урахуванням вказаного, клопотання відповідача про відмову в стягненні відповідача на користь позивача судових витрат на оплату правничої допомоги та того, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (складання позову і участь у двох судових засіданнях тривалістю 1 год. 40 хв.), суд першої інстанції дійшов висновку за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката до 10 000,00 грн. Колегія суддів погоджуєтсья з таким висновком суду першої інстанції та не вбачає підстав для скасування чи зміни додаткового рішення. 
Відповідно до частини 1    статті 86 ГПК    України    суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до    статті 276 Господарського процесуального кодексу України    суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Матеріали справи свідчать про те, що місцевий господарський суд ухвалив оскаржуване рішення з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.
Доводи заявників апеляційних скарги не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення колегія суддів апеляційного господарського суду не вбачає.
Відповідно до    ст. 236 ГПК України    судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам    статті 191 цього Кодексу.
Відповідно         ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»         від 23 лютого 2006 року № 3477-IV         практика Європейського суду з прав людини застосовується українськими судами як джерело права.
Згідно практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган та інші проти Сполученого Королівства»).
Європейський суд з прав людини в своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи, враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення «Бараона проти Португалії», 1987 рік, «Хосце проти Нідерландів», 1998 рік; «Бухкольц проти Німеччини», 1981 рік; «Бочан проти України», 2007 рік).
Судові витрати.
У зв`язку з залишенням апеляційних скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянтів витрат по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційні скарги Державної митної служби України б/н від 15.06.2023 (вх. №01-05/1931/23 від 16.06.2023) та Державної казначейської служби України б/н від 14.06.2023 (вх. №01-05/1912/23 від 15.06.2023) на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 18.05.2023 у справі №909/250/23 залишити без задоволення.
2. Апеляційну скаргу Івано-Франківської митниці Державної митної служби України б/н від 15.06.2023 (вх. №01-05/1932/23 від 16.06.2023) на додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 31.05.2023 у справі №909/250/23 залишити без задоволення.
3. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 18.05.2023 у справі №909/250/23 залишити без змін.
4. Додаткове рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 31.05.2023 у справі №909/250/23 залишити без змін.
5. Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянтів.
6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
7. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.
Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.
Повний текст постанови виготовлено та підписано 20.11.2023

Головуючий суддя                                                                      Плотніцький Б.Д.

Суддя                                                                                          Зварич О.В.

Суддя                                                                                          Кравчук Н.М.