Номер провадження: 22-ц/813/6270/23 
Справа № 523/4619/21
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2023 року                                                                 м. Одеса

       Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                Назарової М.В.,
суддів:                                          Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря                  Лупши В.В.,
учасники справи: позивач (відповідач за зустрічним позовом) – ОСОБА_1 , відповідачка (позивачка за зустрічним позовом) –  ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2023 року, ухваленого Суворовським районним судом м. Одеси у складі: судді Сувертак І.В. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності права особистої приватної власності на майно,     
                                       в с т а н о в и в:

У березні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 12 червня 2009 року укладено шлюб з відповідачкою ОСОБА_2 , який розірвано на підставі рішення Суворовського районного суду від 18 жовтня 2018 року. 
У шлюбі у сторін народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Під час шлюбу ОСОБА_2 , за згодою позивача (згода посвідчена Двоєнкіною Т.О., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 18 березня 2011 року, за реєстром № 646), 18 березня 2011 року набула право власності на квартиру під номером АДРЕСА_1 , та в цілому складається з трьох житлових кімнат та приміщень, загальною площею 62,5 кв.м, житловою площею - 37,1 кв.м, що підтверджується договором купівлі - продажу від 18 березня 2011 року, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т.О., номер у реєстрі нотаріальних дій № 647, бланк № ВРЕ 898939.
Капітальний ремонт квартири було проведено за кошти позивача, а також придбано усі необхідні меблі та побутову техніку, облаштовано квартиру всім потрібним також за кошти переважно позивача.
Не зважаючи на це, відповідачка за первісним позовом оспорює право власності позивача на квартиру і чинить перешкоди у користуванні нею, а саме: після розірвання шлюбу ОСОБА_2 час від часу повідомляла ОСОБА_1 про необхідність забрати речі та піти зі спільної квартири.
Жодного іншого житла, окрім цієї квартири, у ОСОБА_1 не існує.
Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю, між сторонами не досягнуто. 
Враховуючи зазначене, позивач ОСОБА_1 просив поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та визнати за ним право приватної власності на 1/2 (одну другу) частину квартири, яка складається з трьох житлових кімнат та приміщень, загальною площею 62,5 кв.м, житловою площею 37,1 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (сто).
До суду 06 січня 2022 року надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання за нею права власності права особистої приватної власності на майно, в якій просила визнати за нею право приватної власності на 2/3 частини квартири, яка складається з трьох житлових кімнат та приміщень, загальною площею 62,5 кв.м, житловою площею 37,1 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .
В обґрунтування позову зазначила, що шлюб між сторонами був укладений 12 червня 2009 року, який рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2019 року розірвано.
На час укладення шлюбу ОСОБА_2 працювала старшим касиром у Одеській обласній філії АКБ "Укрсоцбанк" та отримувала заробітну плату у розмірі 1945 грн.
Зазначає, що за час перебування у шлюбі було придбано трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18 березня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т.О., 2/3 вартості якої були сплачені її батьком ОСОБА_2 , інша 1/3 – відповідачем ОСОБА_1 .
Батько позивачки, ОСОБА_4 , працював з 2009 року у російській федерації у ТОВ "Дачний сезон" та отримував високу заробітну плату у розмірі близько 1000 доларів США. Мати позивачки, ОСОБА_5 , 25 жовтня 2007 року отримала кошти від продажу належної їй квартири АДРЕСА_3 у розмірі 22 303 рублі ПМР.
Як зазначила ОСОБА_2 , зароблені за кордоном її батьком кошти та кошти від продажу належної її матері квартири були надані їй для придбання власного житла. 
Також зазначила, що народжена у шлюбі із позивачем дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має неврологічні вади, і станом на 18 вересня 2019 року їй встановлено діагноз - енурез, аномалія Арнольда-Кіарі (дуже рідкісне захворювання головного мозку), церебрастенічний синдром. Через вказані обставини вона потребує до себе підвищеної уваги, лікування та нагляду. ОСОБА_2 постійно займається дитиною та її здоров`ям, дитина перебуває на обліку у невролога.
Батько дитини не займається дитиною, кошти надає періодично, які не відповідають мінімальному прожитковому мінімуму дитини її віку, тому зважаючи на вказані вище обставини, позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 вважає, що має право на визнання за нею на праві особистої приватної власності 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , оскільки наявні підстави для відступу від загального положення про рівність часток та збільшення розміру її частки у спільній сумісній власності подружжя, на підставі чого та із посиланням як на правове обґрунтування позову на вимоги ст. 69-72, 60, 61, 63 СК України та ст. 372 ЦК України просить зустрічний позов задовольнити.
14 червня 2021 року відповідачкою (позивачкою за зустрічним позовом) ОСОБА_2 надано відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , у якому вона позов не визнала, просила у його задоволенні відмовити, зазначивши, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя (а.с. 32-35).
Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 18 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя задоволено частково.
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності права особистої приватної власності на майно задоволено.
Припинено право спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/3 (одну третю) частину квартири, яка складається з трьох житлових кімнат та приміщень, загальною площею 62,5 кв.м, житловою площею 37,1 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право приватної власності на 2/3 (дві третіх) частини квартири, яка складається з трьох житлових кімнат та приміщень, загальною площею 62,5 кв.м, житловою площею 37,1 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .
Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 18 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі, а у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 – відмовити.
Доводами апеляційної скарги є те, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для відступлення від рівності часток сторін у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, не відповідають обставинам справи, зроблені за відсутності відповідної домовленості сторін, а також за відсутності належних та допустимих доказів щодо стану здоров`я доньки, наявності у неї тяжкого захворювання, потреби у лікуванні та догляду, доказів понесення відповідачкою витрат на лікування дитини, а також доказів щодо не приймання ним участі у вихованні та лікуванні дитини.
Також зазначив, що відповідачка та їх донька ОСОБА_7 більше року проживають в т.з. придністровській молдавській республіці, докази про наявність та надання доньці належного та необхідного медичного догляду не надано, а в спірній квартирі проживає повнолітня донька відповідачки зі своєю родиною.
Вважає, що суд безпідставно застосував до спірних правовідносин ч. 2, 3 ст. 70 Сімейного Кодексу України, які не підлягають застосуванню.
Від відповідачки (позивачки за зустрічним позовом) надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача за первісним позовом, в якому вона доводи скарги не визнала, вказала про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин ч. 2, 3 ст. 70 Сімейного Кодексу України, тому рішення суду як законне та обґрунтоване просила залишити без змін. 
В суді апеляційної інстанції сторона позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, відповідачка (позивачка за зустрічним позовом) – ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнала та пояснила, що доньці, яка має певні хвороби, потрібна окрема кімната, тому нею заявлено про визнання за нею права особистої приватної власності на 2/3 спірної квартири, а також з урахуванням того, що саме її батьки вкладали в придбання квартири значні кошти, наразі внаслідок небезпечної ситуації в м. Одесі вона з дитиною дійсно не мешкає в спірній квартирі.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та ніким по справі не оспорюється, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 червня 2009 року, який було розірвано на підставі рішення Суворовського районного суду від 18 жовтня 2018 року (а.с. 9).
У шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася дитина - ОСОБА_3 .
Під час спільного проживання ОСОБА_2 , за згодою позивача (згода посвідчена Двоєнкіною Т.О., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 18 березня 2011 року , за реєстром № 646), 18 березня 2011 року набула право власності на квартиру під номером АДРЕСА_1 та в цілому складається з трьох житлових кімнат та приміщень, загальною площею 62,5 кв.м, житловою площею - 37,1 кв.м, що підтверджується договором купівлі - продажу від 18 березня 2011 року, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т.О., номер у реєстрі нотаріальних дій № 647, бланк № ВРЕ 898939 (а.с. 10).
Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу поділу придбаної у шлюбі сторін квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка складається з трьох житлових кімнат і титульним власником якої є відповідачка за первісним позовом, оскільки позивач в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя просить визнати за ним право власності на цієї квартири, а відповідачка вважає наявним у спірній квартири своє право особистої власності на 2/3 з урахуванням вкладень в придбання її батьків та збільшення її частки за рахунок того, що з нею проживає донька, яка за станом здоров`я потребує до себе підвищеної уваги, лікування та нагляду і окремої кімнати.
Задовольняючи частково первісний позов ОСОБА_1 та повністю - зустрічні позовні вимоги відповідачки, припиняючи право спільної сумісної власності подружжя та визнаючи право особистої приватної власності за відповідачкою на 2/3 спірної квартири, а за позивачем – на 1/3, суд виходив із того, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, придбана подружжям за спільні кошти, недоведеності відповідачкою належними та допустимими доказами факт сплати батьками відповідачки 2/3 вартості квартири, однак наявності підстав для відступу від рівного поділу квартири, оскільки донька сторін є недоношеною з неврологічними вадами, має суттєві проблеми зі здоров`ям, від народження страждає на тяжку хворобу, потребує окрему кімнату, а доказів того, що батько дитини приймає участь у лікуванні доньки, матеріали справи не містять.
Проте, такі висновки суду не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи з огляду на таке.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.
Верховний Суд також зазначає, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Крім того, за загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). 
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У частині першій статті 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).
Вирішуючи спір, суд, встановивши, що спірна житлова квартири була придбана подружжям ОСОБА_8 у період перебування у шлюбі, вірно встановив, що вона є їх спільною сумісною власністю.
Крім того, виходячи із закріплених ст. 12, 13 ЦПК України засад змагальності та диспозитивності, суд має розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заялених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторонами повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (п. 58 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц).
Аналіз змісту позовної заяви відповідачки свідчить про те, що нею із посиланням на те, що предметом розподілу є спільна сумісна квартира подружжя (а.с. 135) заявлено про визнання 2/3 квартири особистою приватною власністю за собою через те, що саме така частка сплачена її батьками.
З цього приводу судом першої інстанції виснувато, що оплата батьками відповідачки Торган 2/3 вартості квартири належними та допустимими доказами не доведена.
Вказані висновки суду відповідачкою не оскаржені.
Не є така обставина встановленою судом і відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України.
Одночасно у зустрічному позові відповідачка посилалася на проживання із нею спільної дитини сторін, яка має важке хронічне захворювання і яку відповідачка повністю забезпечує, займаючись її вихованням та лікуванням, що слід врахувати при розподілі квартири та відступити від загального положення про рівність часток подружжя та збільшити розмір її частки у спільній власності подружжя. 
Задоволення зустрічної позовної заяви та відступ від рівності часток під час поділу майна подружжя мотивовано судом саме тяжкою хворобою дитини та її постійною потребою у лікуванні та реабілітації, який виконує мати, а дитина 13 років для належного створення умов її проживання, лікування та реабілітації потребує окремої кімнати.
Проте, по справі відсутні підстави для відступу від рівності часток подружжя та застосування до правовідносин сторін вимог частини третьої статті 70 СК України.
Колегія суддів вважає, що проживання дитини з відповідачкою, з огляду на наявні в матеріалах справи докази та положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем не доведено.
Колегія суддів погоджує доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідачкою не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження розміру витрат, які вона щомісячно несе на утримання дитини, а також доказів того, що дитина страждає на тяжку хронічну хворобу, потребує лікування та догляду, перебуває на обліку у невролога.
В наявності дійсно лише консультативний висновок спеціаліста за 2021 рік, яким встановлено попередній діагноз – хронічна герпес типу інфекція, носійство, рекомендації – спостереження сімейного лікаря, імунолочне обстеження ч/з місяць, призначене лікування (а.с. 85); рахунки оплати лабораторних досліджень біологічного матеріалу дитини від 04.04.2021, 25.03.2021, 04.03.2021, 28.02.2021, 13.02.2021, 18.09.2019, консультація дитячого неврола дитини – діагноз основний Аномалія Арнольда-Кіарі 1 церебрастеничний синдром, Єнурез одноразовий епізод, загальні рекомендації – протипоказі стрибки на батуті, обмежене користування гаджетами, психокорекція, обмеження фізичного навантаження – занять фізичною культурою в умовах спецгрупи на 2019-2020 учбовий рік, призначення з приводу основого захворювання – лабораторні дослідження (а.с. 92), бланк-оплата обстеження за призначенням МРТ голови від 12.07.2019 (а.с. 93), оплата консультації дитячого невролога від 14.06.2019 (а.с. 94); виписка з медичної картки стаціонарного хворого з 07.05.2019 по 10.05.2019, діагноз – нейрогенний гиперрефлекторний січовий міхур, ВСД по вагатоничному типу, проведено клініко-лабораторні дослідження, цистоскопія, рекомендований нагляд дільничого педіатра, невролога, кардіолога, тощо (а.с. 95-96). 
Також наявні виписки з амбулаторної картки дитини, в якій є записи про звернення дитини з приводу енуреза, функціональної дисфункції жовчого міхура, скерування на огляд психіатра, тощо (а.с. 97-98).
Як пояснила відповідачка у суді апеляційної інстанції, донька сторін не є особою з інвалідністю з дитинства та на обліку у лікарів не перебуває.
Доказів витрат відповідачки на лікування дитини з урахуванням її стану здоров`я, крім лабораторних досліджень протягом 2019 та 2021 років, суду не надано.
Клопотання відповідачки про залучення до матеріалів справи на стадії апеляційного перегляду рішення суду відомості про огляду дитини сторін невролом 31 жовтня 2023 року, під час якого встановлено діагноз аномалія Кіарі 1 тип, тривожні розлади, кровотечі з носа, не може бути взято до уваги з урахуванням вимог ст. 367 ЦПК україни.
Отже, висновок суду про тяжку хворобу дитини спростовується матеріалами справи та фактичними обставинами, а обґрунтування судом вказаними обставинами потреби дитини в окремій кімнаті під час поділу спільного сумісного майна подружжя не ґрунтується на вимогах закону, що регулює спірні правовідносини.
Крім того, відповідачка пояснила, що за стягненням аліментів з позивача на утримання дитини вона до суду не зверталася.
Посилання відповідачки на періодичне надання позивачем допомоги на утримання дитини не є підставою для збільшення її частки у спільній сумісній власності подружжя.
За таких обставин посилання апеляційної скарги на необґрунтованість рішення суду про задоволення зустрічної позовної заяви знайшли своє підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення суду.
Вказані невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права у відповідності до вимог п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги позивача, скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення первісного позову ОСОБА_1 та визнання в порядку поділу майна подружжя за ним права власності на спірної квртири та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на 2/3 квартири.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача як сторони, позов та апеляційна скарга якої задовольняється у повному обсязі, підлягають стягнення понесені ним і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору: за подання позовної заяви – 2500 грн та за подання апеляційної скарги – 2850,60 грн, а загалом 5350,60 грн

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

                                       п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, задовольнити.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на (одну другу) частину квартири, яка складається з трьох житлових кімнат та приміщень, загальною площею 62,5 кв.м, житловою площею 37,1 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (сто).
Стягнути з ОСОБА_2 на користь (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) судові витрати у розмірі 5350,60 грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності права особистої приватної власності на майно відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 10 листопада 2023 року.

Головуючий                                                                              М.В. Назарова

Судді:                                                                                В.В. Кострицький

                                                                       Ю.П. Лозко