Номер провадження: 22-ц/813/5016/23 
Справа № 521/1249/22
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н.В.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2023 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 521/1249/22
Номер провадження: 22-ц/813/5016/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
- за участю секретаря судового засідання – Зєйналової А.Ф.к.,

учасники справи: 
- позивач – ОСОБА_1 , 
- відповідач –  ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Мирончук Н.В. 14 вересня 2022 року,

встановив:
2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) здійснити поділ майна, шляхом визначення за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку рухомого майна, а саме - автомобіль HONDA ACCORD, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_3 , в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, або стягнути з відповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , половину від вартості спільного майна подружжя, яка складає – 90 706,00 (дев`яносто тисяч сімсот шість) грн., в якості грошової компенсації, шляхом попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Також позивач просить стягнути з відповідачки ОСОБА_4 понесені судові витрати у розмірі – 1 814,12 грн..
ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що 07.10.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб, в період якого, а саме - 22.12.2015 року подружжя придбало автомобіль HONDA ACCORD, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який було зареєстровано на ОСОБА_3 ..
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02.02.2021 року (справа № 521/15220/20) шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , було розірвано. Рішення набрало законної сили 11.03.2021 року.
Сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу вищевказаного спільного майна, оскільки ОСОБА_4 не визнає спільною сумісною власністю вказаний транспортний засіб, набутий ними за час перебування у шлюбі. Заперечує проти виплати йому грошової компенсації вартості частки транспортного засобу, який знаходиться у неї в одноособовому постійному користуванні.
Крім того, позивач вказує, що шлюбний договір між подружжям не укладався, будь-які домовленості щодо спірного транспортного засобу між сторонами не існують.
ОСОБА_1 стверджує, що він згоден на отримання грошової компенсації шляхом попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (а. с. 1 - 4).

Позиція відповідачки в суді першої інстанції.

ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на частину транспортного засобу - автомобіля NissanTerrano ІІ, 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 . Здійснити поділ майна, а саме - автомобіля NissanTerrano ІІ, 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , що належить та зареєстрований за ОСОБА_1 , у порядку поділу спільного майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стягнути в якості грошової компенсації з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю вартості спільного майна подружжя, що становить – 30 411 грн..
Відзив на позов обґрунтований тим, що 22.12.2015 року, перебуваючи у шлюбі, сторони придбали в один і той самий день два транспортні засоби: - автомобіль HONDA ACCORD, 2004 року випуску, було за реєстровано на ОСОБА_2 ; - автомобіль NISSAN TERRANO, 1998 року випуску, державний номерний знак - НОМЕР_4 , було зареєстровано на ОСОБА_1 .. Вищенаведене також підтверджується рішенням Малиновського районного суду м. Одеси (справа №521/7950/21) від 23.09.2021 року.
Враховуючи те, що відповідачем та позивачем під час перебування в шлюбі одночасно придбано два транспортні засоби, обидва, відповідно до положень Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України, є спільною власністю (спільним майном) подружжя. 
Транспортний засіб, автомобіль NissanTerrano ІI 1998 року випуску, державний номер НОМЕР_4 придбаний в період шлюбу та належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Тому виникла необхідність в поділі і вказаного автомобіля.
Відповідно до Роздруківки з електронного ресурсу продажу (https://auto.ria.com), позивачем самостійно визначено вартість транспортного засобу в розмірі - 6 200 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 25.07.2022 року становить - 242 234 грн., вартість 1/2 частки становить - 121 117 грн.. Так, як заявлена позивачем вартість спільного сумісного майна становить - 181 412 грн. є значно меншою, що в поділі на 1/2 частку становить - 90 706 грн.. Тому існує необхідність у стягненні з позивача на користь відповідачки різниці, що становить 30 411 грн. (а. с. 64 - 68, 83 - 87).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2022 року задоволено частково вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 .. 
Здійснено поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - автомобілю HONDA ACCORD, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , шляхом виділення у власність відповідачці -  ОСОБА_3  та стягнення з відповідачки - ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1  компенсації його частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль HONDA ACCORD, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , що складає половину від його вартості в сумі – 90 706,00 (дев`яносто тисяч сімсот шість_ грн..
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі - 1 814,12 грн..
Рішення мотивовано тим, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки позивач не претендує на те, щоб залишити автомобіль собі, припинивши право відповідачки на частку в праві спільної сумісної власності з компенсацією їй за цю частку, а навпаки дає згоду на отримання грошової компенсації за його частку в праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідачки, тому вимога про стягнення такої компенсації не породжує обов`язку відповідачки попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Факт відсутності у відповідачки коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам собою не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати (а. с. 114 - 121).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14.09.2022 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків,викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Судом було постановлено ухвалу про закриття підготовчого судового засідання та ухвалено рішення в той же день, про що не було повідомлено відповідачку. Судом не було направлено рішення за результатами розгляду справи у визначений ЦПК України строк (а. с. 124 - 128).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.02.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14.09.2022 року залишено без руху (а. с. 148 - 148 зворотна сторона).
На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, апелянтом було надано заяву якою усунуто недоліки апеляційної скарги.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.03.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14.09.2022 року (а. с. 161 - 162).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.04.2023 року призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників справи у приміщенні апеляційного суду Одеської області (а. с. 173).
16.05.2023 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про затвердження мирової угоди від 17.05.2023 року (а. с. 182 - 183).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.11.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання по затвердження мирової угоди.
У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник - адвокат Арабаджи І.М. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Адвокат Портна У.О., діюча від імені ОСОБА_1 , заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просила залишити без змін.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

Сторони перебували у шлюбі з 07.10.2011 року.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси, від 02.02.2021 року по справі № 521/15220/20 було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Після розірвання шлюбу, прізвище відповідача відновлено на « ОСОБА_6 ». Рішення набрало законної сили 11.03.2021 року (а. с. 12).
Згідно до вимог ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 22.12.2015 року автомобіль HONDA ACCORD, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , було зареєстровано на ім`я ОСОБА_5 (а. с. 10 – 11).
Тобто, т/з HONDA ACCORD, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , було придбано в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 і зареєстровано за відповідачкою, яка цим автомобілем постійно користується.
Вказані обставини сторонами не оспорюються та не спростовані.
Отже, автомобіль HONDA ACCORD, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є спільним майном, придбаним у шлюбі подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .
По справі виникли правовідносини щодо поділу спільного сумісного майна подружжя.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції. 

Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі 

Щодо доводів апелянта про порушення норм процесуального права під час розгляду справи, то слід зазначити наступне.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2022 року закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду по суті на 14 вересня 2022 року на 12:15 год. (а. с. 113).
Відповідно до ст. 200 ЦПК України, у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті.
За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про:
1) залишення позовної заяви без розгляду;
2) закриття провадження у справі;
3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.
За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Ухвалення у підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.
Суд з`ясовує думку сторін щодо дати призначення судового засідання для розгляду справи по суті.
Колегія суддів зазначає, що в підготовче судове засідання сторони не з`явились про що свідчить довідка секретаря судового засідання від 14.09.2022 року (а. с. 112).
Відповідно до відзиву на позовну заяву ОСОБА_2 не визнавала позовні вимоги. 
Тому, з огляду на вказане у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення справи до розгляду по суті і ухвалення рішення в той же день, після закриття підготовчого провадження. 
Крім того, колегія суддів зазначає, що про розгляд справи по суті сторони не були повідомленні, тому вказані обставини свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка – повідомлення завчасно.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання ; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 про розгляд справи по суті на 14.09.2022 року не сповіщена належним чином, оскільки матеріали справи не містять доказів надсилання судових повісток на адресу відповідача.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Відповідно до п. 1 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Таким чином, вказані порушення є підставою для обов`язкового скасування рішення і ухвалення нового судового рішення (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України). 
Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін — один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду — передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
Аналіз матеріалів справи свідчить, що дані про належне повідомлення відповідача про час і місце судового розгляду в суді першої інстанції відсутні, оскільки матеріали справи не містять рекомендовані повідомлення про надсилання та вручення відповідачці судових повісток.
За правилами ст. 60 Сімейного кодексу майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за часшлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі ст. 63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Конструкція норми ст. 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно зі ст. ст. 69, 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У пунктах 22, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
При поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених у статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Отже, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.
У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
У своєму позові ОСОБА_1 просить здійснити поділ майна, шляхом визначення за ним права власності на частку рухомого майна, а саме - автомобіль HONDA ACCORD, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , що є об`єктом права спільної сумісної власності, або стягнути з відповідачки компенсацію його частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль HONDA ACCORD, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , що складає половину від його вартості, в сумі – 90 706,00 грн..
Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки в неподільній речі.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 року (№209/3085/20) вказала, що приписи частин 4, 5 ст. 71 СК України і ст. 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності треба розуміти так:
а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації);
б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
Вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (вказаний висновок сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.
Колегія суддів враховує, що позивачем не було конкретно визначено, яким саме способом останній вважає розподілити автомобіль, який є спільним майном подружжя (некоректно заявлені позовні вимоги, які визначає позивач). Враховуючи позицію відповідачки про те, що остання не має можливості здійснити виплату вартості частки спірного автомобіля, колегія приходить до висновку, що вказаний спірний автомобіль підлягає поділу шляхом визнання за кожним з подружжям права власності на частину автомобіля.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є частково доведеними, а тому її треба задовольнити частково.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «РуїзТорія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burgandothers v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм матеріального та процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову за вищевказаного обґрунтування. 

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2022 року – скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя – задовольнити частково.

Визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП – НОМЕР_6 ) право власності на частину автомобіля марки HONDA ACCORD, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 .

В решті позову – відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 05 грудня 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе