ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/5124/23                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Гайдаш В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  21 грудня 2023 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Безименної Н.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року (м. Черкаси, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А :
ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 22.02.2022 №9 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 23.06.2014 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка вважає оскаржуване рішення протиправним, оскільки у ньому не зазначені конкретні підстави скасування рішення.
Відповідач у відзиві на позовну заяви заперечував проти задоволення позову, зазначив, що 07.11.2018 позивачка набула громадянство України, тому вважає, що Управлінням Державної міграційної служби України в Черкаській області правомірно було прийняте рішення від 22.02.2022 №9 про скасування дозволу, виданого позивачу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», відповідно до якого дозвіл може бути скасований в інших випадках.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт зазначає, що у відповідача були відсутні правові підстави для прийняття спірного рішення. 
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню.
Згідно з ст. 317 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує його та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 була громадянкою російської федерації та їй 23.06.2014 було надано дозвіл на імміграцію в Україну, як наслідок, було документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 .
07.11.2018 позивачка набула громадянство України на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство» (довідка про реєстрацію особи громадянином України від 07.11.2018 №712/18).
Рішенням відповідача від 12.11.2020 скасовано рішення про оформлення громадянства України, у зв`язку з тим, що нею не виконано зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом 2 років з моменту набуття громадянства України.
Із висновку про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні громадянці російської федерації ОСОБА_1 , затвердженого начальником Черкаського відділу УДМС у Черкаській області вбачається, що підставою для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну слугувала та обставина, що позивачка набула громадянство України на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України».
Аналогічна правова підстава для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну також зазначена у висновку про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні громадянці російської федерації ОСОБА_1 , затвердженого 22.02.2022 заступником начальника УДМС у Черкаській області В. Онищенком.
22.02.2022 відповідач прийняв рішення №9 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, згідно якого на підставі пункту 6 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасоване рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну, видане 23.06.2014. Посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 26.06.2014 скасована на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державні, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №321 від 25.04.2018.
Позивачка вважаючи рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію в Україну протиправним, звернулась до суду із даним позовом.
Відмовляючи у задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходи з того, що рішення відповідача відповідає приписам чинного законодавства.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно пункту 2 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.
Пунктом 1 статті 2 Закону України «Про громадянство України» №2235-ІІІ від 18.01.2001 (далі - Закон №2235) визначено, що законодавство України про громадянство ґрунтується на таких принципах: єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 статті 1 Закону №2235 іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
У відповідності до частин другої, третьої статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI) іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Частиною 1 статті 1 Закону України «Про імміграцію» №2491-ІІІ від 07.06.2001 (далі - Закон №2491) визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.
Згідно статті 3 Закону №2491 правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини 3 статті 4 Закону №2491 дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України; 6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.
Статтею 12 Закону №2491 визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Згідно пункту 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 (далі - Порядок №1983), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Відповідно до пункту 22 Порядку №1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Таким чином, з аналізу вказаних норм вбачається, що дозвіл на імміграцію може бути виданий лише особам, які не є громадянами України. Закон №2491 встановлює перелік підстав, з яких може бути скасований дозвіл на імміграцію, який не є вичерпним. Такий дозвіл може скасований як з підстав, передбачених Законом №2491, так і в інших випадках, передбачених законами України.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 23.06.2014 ОСОБА_1 , стала та обставина, що 07.11.2018 було прийнято рішення про набуття позивачкою громадянства України на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України».
Таким чином, після 07.11.2018 у відповідача були наявні підстави для скасування виданого позивачу 23.06.2014 дозволу на імміграцію, оскільки після набуття позивачкою громадянства, на неї, як на громадянина України, вже не поширюється дія Закону України «Про імміграцію».
Скасовуючи дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання, відповідач в оскаржуваному рішенні послався на пункт 6 частини першої статті 12 Закону № 2491-III, а також підпункт 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (далі - Порядок №321).
Так, згідно підпункту 1 пункту 64 Порядку № 321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 12 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо в інших випадках, передбачених законами України.
Колегія суддів звертає увагу, що із висновку про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні громадянці російської федерації ОСОБА_1 , затвердженого начальником Черкаського відділу УДМС у Черкаській області вбачається, що підставою для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну слугувала та обставина, що позивачка набула громадянство України на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України».
При цьому, факт скасування 12.11.2020 на підставі ст. 21 Закону України «Про громадянство України» попереднього рішення УДМС в Черкаській області від 07.11.2018 про оформлення набуття громадянства України відповідно до частини 5 статті 8 Закону України «Про громадянство України» у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом 2 років з моменту набуття громадянства України визнається і відповідачем в останньому абзаці 2 сторінки відзиву Управління ДМС України в Черкаській області, поданому в межах даної справи.
Натомість, рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання датоване 22.02.2022.
Суд першої інстанції протиправно не взяв до уваги, що враховуючи скасування 12.11.2020 попереднього рішення Управління ДМС України в Черкаській області про набуття ОСОБА_1 громадянства, станом на 22.02.2022          - дату прийняття рішення № 9 про скасування дозволу на імміграцію, виданого 23.06.2014, позивач не набула статусу громадянина України та на неї не поширювалися положення Закону України «Про громадянство України», а поширювався виключно Закон України «Про імміграцію».
Тобто, об`єктивно в Управління ДМС України в Черкаській області були відсутні правові підстави для скасування рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію з тих підстав, що дана особа набула громадянства України, оскільки ще 12.11.2020 рішення про набуття громадянства було самостійно скасовано відповідачем.
Колегія суддів дійшла висновку, що немає ніякого правового підґрунтя висновок про правомірність скасування рішення про надання дозволу на імміграцію через набуття позивачем громадянства України, оскільки рішення про набуття громадянства скасовано за майже півтора роки до прийняття оскаржуваного рішення.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, обґрунтовуючи наявність підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, відповідач послався на п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», тобто за наявності інших випадків, передбачених законами України.
Водночас згідно наявного в матеріалах справи висновку про скасування дозволу на Імміграцію в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_1 , останній скасовано у зв`язку із набуттям громадянства України за територіальним походженням з 07.11.2018.
Проте, при посиланні у спірному рішенні на пункт 6 частини першої статті 12 Закону №2491-ІІІ відповідачем не зазначена норма Закону, яка передбачає інші підстави для скасування дозволу на імміграцію в Україну, крім тих, що наведені у статті 12 Закону №2491-111.
З огляду на зазначене, вказані відповідачем мотиви висновку, які в подальшому стали підставою для скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання позивача, не є обґрунтованими, з огляду на те, що вказані норми Закону не містять підстав, за яких особа може бути позбавлена дозволу на імміграцію, а норми Закону України «Про громадянство України» з 12.11.2020 на ОСОБА_1 не поширюються.
Так, Законом № 2491-III встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, наявність яких у даній справі відповідачем не доведена.
Відтак, підстава, за якої відповідачем скасовані дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання не мають конкретної причини, а містять лише відсилання на інші випадки, передбачені законами України. Однак, в оскаржуваному рішенні відповідач такий конкретний «інший випадок», який би був передбачений законами України як підстава для скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання не вказав.
У свою чергу, суд апеляційної інстанції зазначає, що із обставинами набуття громадянства України, невиконанням обов`язку припинити іноземне громадянство, а також і скасування рішення про набуття громадянства України, норм чинного законодавства не пов`язують підстави для скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання не вказав.
Відповідачем у рішенні № 9 від 22.02.2022 не вказано жодних законних обґрунтувань на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені ст. 12 Закону України «Про імміграцію».
Колегія суддів дійшла висновку, що відповідач під час прийняття рішення № 9 від 22.02.2022 про скасування дозволу на імміграцію від 23.06.2014 та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 26.06.2014, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством, необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття та без урахування принципу пропорційності, тому рішення № 9 від 22.02.2022 підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, враховуючи задоволення позовних вимог, колегія суддів дійшла до висновку про стягнення на користь позивача суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги відповідно до приписів ч.1 ст.139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 22.02.2022 №9 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 23.06.2014 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області (18002, м. Черкаси, вул. Шевченка, 117, код ЄДРПОУ 37852733) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 2684,00 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 00 коп.).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.  328,  329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 21.12.2023.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          В.О. Аліменко

                                                                                                              Н.В. Безименна