ПОСТАНОВА                                                
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 листопада 2023 року                                                                       
м. Київ
 
справа № 639/40/21
провадження № 61-7738св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач),  Грушицького А. І.,                     Литвиненко І. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонернетовариствокомерційний банк «Правекс-Банк»,
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у  попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 вересня 2021 року в складі судді Баркової Н. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 травня              2023 року в складі колегії суддів: Лобова О. А., Дорош А. І., Триголова В. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк», третя особа -   ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору іпотеки, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір іпотеки двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 52,3 кв. м, житловою - 29,4 кв. м (далі - квартира), що укладений 12 листопада 2007 року між               ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк», правонаступником якого є  Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк»), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Аверіною М. Е. за реєстраційним номером 2283.
 
В обґрунтування своїх позовних вимог вказував, що 12 листопада 2007 року він,  перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_5 , за спільні кошти придбали спірну квартиру, що підтверджено заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року в справі                 № 639/485/17, яке набрало законної сили 26 грудня 2019 року.
 
У квітні 2018 року під час ознайомлення з матеріалами справи № 639/1230/18 у Жовтневому районному суді м. Харкова позивачу стало відомо про існування договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Правекс-Банк».
 
ОСОБА_1 як співвласник спірної квартири свою згоду на її передачу в іпотеку не надавав, що є порушенням частин другої та третьої статті  6 Закону України «Про іпотеку» та частини другої статті 369 ЦК України в редакціях, чинних на день укладення спірного договору.
 
Вказував на те, що визнання Жовтневим районним судом м. Харкова права власності на 1/2 частку квартири за позивачем відбулося станом на день її придбання та у період перебування із ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах, а не внаслідок подання ним відповідного позову до ОСОБА_5 . Отже, позивач не набув (отримав) право власності на половину квартири, а захистив свої права співвласника шляхом визнання цього права у судовому порядку.
 
З наведених підстав, на думку позивача, оспорюваний договір іпотеки суперечить закону, оскільки він як співвласник квартири не надавав нотаріально посвідченої згоди на її передачу в іпотеку ПАТ КБ «Правекс-Банк», а тому просив суд задовольнити його позовні вимоги.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Жовтневий районний суд м. Харкова рішенням від 29 вересня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Правекс-Банк» про визнання недійсним договору іпотеки відмовив.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що станом на час укладення спірного договору іпотеки у банка були відсутні підстави вважати, що спірна квартира була спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , а тому був відсутній обов`язок отримання нотаріально посвідченої згоди співвласників на підставі статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку». Крім того, суд врахував, що позивач був обізнаний про те, що зазначене нерухоме майно передане в іпотеку на забезпечення виконання кредитних зобов`язань, за якими він був поручителем.
 
Полтавський апеляційний суд постановою від 10 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 вересня 2021 року - без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним договору іпотеки, а також зазначив, що при укладені оспорюваного іпотечного договору допущено порушення вимоги закону про надання нотаріально посвідченої згоди іншого співвласника на передачу в іпотеку нерухомого майна, проте таке порушення сталося, у тому числі і з відома самого ОСОБА_1 , який не повідомив банк про свої права на квартиру, і надав мовчазну згоду на укладення оспорюваного договору без його нотаріально посвідченої згоди, тобто відсутні підстави вважати, що зазначене порушення закону завдало шкоди правам та інтересам                        ОСОБА_1 . Суд визнав звернення ОСОБА_1 до суду із позовом про визнання іпотечного договору недійсним спрямоване не на захист цивільних прав та інтересів, а на уникнення сплати боргу. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
24 травня 2023 року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_4 ,                                 за допомогою системи «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду                                     із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 вересня 2021 року і постанову Полтавського апеляційного суду від 10 травня 2023 року та направити справу на новий апеляційний розгляд.
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішення застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої палати Верховного Суду від 21 листопада                    2018 року в справі № 372/504/17, від 22 вересня 2022 року в справі                                       № 125/2157/19, від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18, а також у постанові Верховного Суду від 11 липня 2022 року в справі № 334/2682/16 (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що банк при укладенні оспорюваного правочину був обізнаний про те, що ОСОБА_2 перебуває у фактичних шлюбних відносинах з позивачем, проте не отримав, передбаченої чинним законодавством, нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 на укладення іпотечного договору.
 
Вказує на те, що апеляційний суд правильно встановив той факт, що відсутність нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 як іншого співвласника спірної квартири на передачу її в іпотеку є порушенням частини другої статті 6 Закону України «Про іпотеку», проте, на думку заявника, суд дійшов помилкового висновку, що таке порушення сталося за відома самого ОСОБА_1 , який не повідомив банк про свої права на спірну квартиру та надав мовчазну згоду на укладення оспорюваного договору без його нотаріально посвідченої згоди.
 
Також вказує на помилковість висновків апеляційного суду про обізнаність позивача про передачу спірної квартири в іпотеку банку. Зазначає, що він був обізнаний, що ОСОБА_2 має намір отримати кредит у банку під забезпечення іпотекою, однак, суди не звернули уваги на те, що на час укладення оспорюваного правочину у власності ОСОБА_2 перебувала інша квартира, яку вона мала передати в іпотеку для забезпечення кредитних зобов`язань. 
 
Заявник вважає, що суди не встановили, чи діяв банк добросовісно під час укладення оспорюваного правочину, що є підставою для скасування оскаржуваних рішень.
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали Жовтневого районного суду м. Харкова. 
 
Справа надійшла до Верховного Суду у липні 2023 року.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, в тому числі і на час укладення договору іпотеки спірної квартири від 12 листопада 2007 року.
Згідно з договором купівлі-продажу від 12 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Аверіною М. Е. та зареєстрованого в реєстрі за № 2275, ОСОБА_2 придбала (прийняла у власність) спірну квартиру за ціною 282 800,00 грн, з яких 28 280,00 грн - кошти покупця, а 254 520,00 грн, що за курсом Національного банку України станом на день укладення договору еквівалентом 50 400,00 дол. США, - кредитні кошти, надані покупцеві ПАТ КБ «Правекс-Банк», згідно з кредитним договором від 12 листопада 2007 року № 12006-172/07Р, які продавець отримав повністю від покупця, ще до підписання цього договору (а. с. 7).
 
12 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Правекс-Банк» укладений кредитний договір № 12006-172/07Р, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредит в іноземній валюті на загальну суму 50 400,00 дол. США для споживчих цілей, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування нерухомого майна, укладення яких здійснюється на підставі та з урахуванням вимог пункту 6.1.14 цього договору.
 
Кредит надавався позичальникові строком з 12 листопада 2007 року до                                 12 листопада 2022 року зі сплатою 12,8 % річних. Відповідно до підпунктів 3.1, 3.2, 3.3 договору - для забезпечення зобов`язань щодо погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитними коштами, пені за несвоєчасну сплату відсотків, а також відшкодування збитків у зв`язку з порушенням умов цього договору, позичальник протягом 30-ти календарних днів з моменту підписання цього договору передає в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно. Умови передачі нерухомого майна в іпотеку, звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно регулюються договором іпотеки, що укладається банком з позичальником. При непогашенні заборгованості позичальника перед банком в повному обсязі банк звертає стягнення на майно позичальника відповідно до чинного законодавства України (а. с. 47-52, 91-96).
 
У забезпечення виконання кредитного договору 12 листопада 2007 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 як поручителем укладено договір поруки № 12006-172/07Р, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О. Є. за реєстровим  номер 4625, за умовами якого поручитель зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором № 12006-172/07Р від 12 листопада                2007 року у розмірі та можливих змін та доповнень до нього щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом у строк до 12 листопада 2022 року у розмірі 50 400,00 дол. США та будь-якого збільшення цієї суми, яке прямо передбачено умовами кредитного договору, відшкодування збитків та іншої заборгованості.
Відповідно до пункту 1.2 договору, поручитель ознайомлений зі змістом зобов`язання, яке забезпечено порукою за цим договором, та не має претензій до умов кредитного договору, що є невід`ємною частиною цього договору. Відповідно до пункту 4.1 договору договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення і діє до 12 листопада          2025 року (а. с. 59-61).
 
12 листопада 2007 року між ОСОБА_2 як іпотекодавцем та ПАТ КБ «Правекс-Банк» як іпотекодержателем укладено договір іпотеки                                                № 12006-172/07Р, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Аверіною М. Е. за реєстровим номером 2283, відповідно до умов якого іпотекодавець для забезпечення виконання у повному обсязі своїх зобов`язань перед іпотекодержателем за кредитним договором                                      № 12006-172/07Р від 12 листопада 2007 року та можливих змін та доповнень до нього щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами кредитного договору, відшкодування збитків, іншої заборгованості, надалі основне зобов`язання, передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме спірну квартиру (а. с. 53-58, 97-104).
 
Укладенню зазначеного вище договору передувало заповнення позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 анкет-заяв.
 
Так, в анкеті-заяві поручителя фізичної особи (отримання іпотечного кредиту), підписаної ОСОБА_1 30 жовтня 2007 року, зроблено відмітку у відомостях про сім`ю, а саме: зазначено про те, що він знаходиться в цивільному шлюбі 7 років, дружина ОСОБА_2 . Аналогічні відомості містить і анкета-заява фізичної особи (отримання іпотечного кредиту), підписана ОСОБА_2 29 жовтня 2007 року, щодо знаходження у цивільному шлюбі з ОСОБА_1 , крім того анкета ОСОБА_2 містить відомості про знаходження у її власності на праві спільної власності квартири за адресою:                    АДРЕСА_2 , однак в графі «планування кредиту» вказано суму 53 200,00 дол. США для купівлі квартири за адресою:                                         АДРЕСА_3 . В анкеті-заяві, підписаній ОСОБА_1 , у розділі «Повідомте про свою власність» проставлені прочерки (а. с. 62-64, 105-107).
 
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 листопада 2019 року в справі № 639/485/17 позовні вимоги ОСОБА_1 до                       ОСОБА_2 , третя особа ПАТ КБ «Правекс-Банк» задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу з 2001 року до грудня 2016 року включно. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірну квартиру, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири. Рішення набрало законної сили 26 грудня 2019 року. (а. с. 8-13).
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 вересня 2020 року позовні вимоги ПАТ КБ «Правекс-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задоволені повністю. Стягнено з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором                        від 12 листопада 2007 року № 12006-172/07Р у сумі 22 620,47 дол. США, що складається із заборгованості за тілом кредиту - 19 583,54 дол. США, процентів за користування кредитними коштами - 3 036,93 дол. США.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                    2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у  пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вказаним вимогам закону.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Предметом позову у справі, яка переглядається, є визнання недійсними договору іпотеки. Як на підставу позову, ОСОБА_1 посилався на те, що спірна квартира, яка є предметами іпотеки, є спільною сумісною власністю подружжя, тому при укладенні договору іпотеки відповідно до вимог                            статті 578 ЦК та статті 6 Закону України «Про іпотеку» вимагалася нотаріальна засвідчена його згода як співвласника майна. Проте такої згоди він не надавав, що є підставою для визнання правочину недійсним.
 
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
 
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
 
Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.
 
Отже, законом прямо передбачено, що нерухоме майно, яке є спільною власністю осіб, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників.
 
Статтею 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
 
Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
 
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
 
Відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.
 
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
 
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин другої, третьої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
За змістом статті 215 ЦК України договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню статті 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права.
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. 
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки передбачає, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17).
 
Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження                               № 14-325цс18), у якому Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15,                        від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
 
Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що такий висновок суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) зроблено частковий відступ від висновків у вищевикладеній постанові Великої Палати Верховного Суду                       від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження                                                         № 14-325цс18), та зазначено, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
 
Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
 
При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.
 
Положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним.
 
Можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20).
 
Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
 
Як встановили суди та вбачається з матеріалів справи рішенням суду в справі № 639/485/17 спірну квартиру визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з огляду на встановлення факта їхнього проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2001 року до грудня                        2016 року.
 
Укладаючи договір поруки 12 листопада 2007 року, ОСОБА_1 підтвердив, що ознайомлений зі змістом зобов`язання, яке забезпечене порукою за цим договором, та не має претензій до умов кредитного договору, що є невід`ємною частиною цього договору (пункт 1.2).
 
Пунктом третім кредитного договору передбачено, що позичальник, тобто ОСОБА_2 зобов`язується протягом 30/ти днів з дати укладення цього договору передати в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно.
 
В анкеті-заяві поручителя фізичної особи (отримання іпотечного кредиту), підписаної ОСОБА_1 30 жовтня 2007 року, у розділі «Повідомте про свою власність» проставлені прочерки.
 
Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що наведені обставини у сукупності дають підстави обґрунтовано стверджувати, що ОСОБА_1 не міг не знати та не розуміти, що у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, укладеним ОСОБА_2 , остання передасть в іпотеку квартиру, право власності на яку було оформлено на неї, при цьому він свідомо не повідомив банку про свої права на квартиру, що свідчить про його згоду на укладення договору іпотеки.
 
Із позовом про визнання квартири спільною власністю ОСОБА_1 звернувся до суду у січні 2017 року, тобто через дев`ять років після укладення договору іпотеки, на укладення якого він фактично погодився.
 
У березні 2018 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» подало до суду позов до                 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 12 листопада 2007 року № 12006-172/07Р (справа                                            № 639/1230/18). Рішенням Жовтневого районного суду Харкова від 18 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суд від 27 січня 2021 року, позов ПАТ КБ «Правекс-Банк» задоволено, стягнено солідарно із ОСОБА_1 і ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 12 листопада 2007 року №12006-172/07Р.
 
Із цим позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 05 січня 2021 року.
 
Колегія суддів, погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що звернення ОСОБА_1 до суду із позовом про визнання іпотечного договору недійсним спрямоване не на захист цивільних прав та інтересів, а на уникнення сплати боргу.
 
Виходячи з зазначеного, висновки суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, про відсутність підстав для визнання недійсним договору іпотеки є правильними та обґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 не повідомив банк про свої права на квартиру, надав мовчазну згоду на укладення оспорюваного договору іпотеки без його нотаріально посвідченої згоди. 
 
Крім того, за встановлених у цій справі обставин не вбачається підстав для ствердження того, що банк діяв недобросовісно, оскільки у зареєстрованому шлюбі сторони не перебували, позивач вказав, що не має у власності нерухомого майна.
 
Верховний Суд звертає увагу, що обов`язок доказування наявності недобросовісної поведінки контрагента лежить на позивачеві. Оскільки касаційна скарга та матеріали цієї справи не містять належних доводів та доказів недобросовісної поведінки відповідача, тому не існують підстави для визнання недійсним оспорюваного договору іпотеки. А тому висновки судів попередніх інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є правильними та обґрунтованими та не спростовані доводами касаційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування оскаржуваних рішень.
 
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17, від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19, від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18, а також у постанові Верховного Суду від 11 липня 2022 року в справі № 334/2682/16, оскільки висновки зроблені у справі, яка переглядається, не суперечать висновкам, які зроблені Верховним Судом у зазначених справах. Крім того, фактичні обставини, встановлені  у зазначених справах, відрізняються від тих, які встановлені у цій справі.  
 
Верховний Суд дійшов переконання, що доводи касаційної скарги про те, що суди не дослідили докази та обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не підтвердилися. Інші доводи касаційної скарги зводяться до непогодження з ухваленими судовими рішеннями, а також до необхідності здійснення переоцінки досліджених судами доказів.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                 № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час, як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, що переглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин. Доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій, спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судом, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Підсумовуючи, Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення  ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень. Повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня                  2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).
 
Переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення не суперечить правовим висновкам Верховного Суду на які посилається позивач в касаційній скарзі.
 
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 вересня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 травня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     Є. В. Петров
 
А. І. Грушицький
 
І. В. Литвиненко