Номер провадження: 22-ц/813/7767/23 
Справа № 947/6185/23
Головуючий у першій інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.12.2023 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 947/6185/23
Провадження номер: 22-ц/813/7767/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М., 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Коваленко О.Б. 09 серпня 2023 року о 16 годин 17 хвилин, повний текст рішення складений 19 серпня 2023 року, 
встановив:
2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) збільшити розмір аліментів, який сплачує ОСОБА_2 на користь позивача на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до твердої грошової суми у розмірі - 37 000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що сторони у період - з 27.06.2003 року по 18.11.2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано - 18.11.2020 року на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 27.04.2006 року.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.06.2021 року по справі № 947/11436/21 стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки аліменти на утримання сина - ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі у розмірі - 16 000 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13.04.2021 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_2 є моряком, працює на посаді старшого помічника капітана, має гарний стан здоров`я, отримує заробітну плату у доларах США.
Враховуючи девальвацію гривні та факт виплати відповідачу заробітної плати у доларах США - фактично заробітна плата відповідача збільшилася, а визначений судом розмір аліментів у гривні фактично зменшився, тому позивачка змушена звернутися до суду із вищевказаним позовом про збільшення розміру аліментів. Крім того, добре матеріальне становище відповідача підтверджує наявність у нього нерухомого та рухомого майна (Т. 1 а. с. 1 - 6).

Позиція сторін по справі в суді першої інстанції

08.05.2023 року до суду першої інстанції надійшов відзив на позовну заяву від адвоката Монастирського Григорія Михайловича, діючого від імені ОСОБА_2 , в якому останній просить відмовити у задоволенні позовної заяви (Т. 1 а. с. 97 - 98 зворотна сторона).
Представник відповідача посилається на те, що позивачка вводить суд в оману щодо наявності у відповідача нерухомого майна, оскільки рішенням Київського районного суду міста Одеси від 08.07.2021 року здійснено поділ спільного майна подружжя (справа № 947/30424/20). Цим рішенням квартира АДРЕСА_1 визнана спільною власністю подружжя, але користується нею лише позивачка з їх спільним сином. За рішенням суду також визнаний спільним майном автомобіль Nissan X-Тгаіl, 2016 року р/н НОМЕР_2 , який протиправно приховує у себе ОСОБА_1 , а кредитні зобов`язання виконує відповідач. Загальна сума до погашення зобов`язання становить - 133 790 грн.. Відповідач, крім оплати нарахованих судом аліментів, за наявністю можливості бере участь в додаткових витратах на виховання сина. Позивачка є працездатною особою, тому, стверджуючи, що об`єм фінансової участі відповідача є недостатнім для утримання і виховання сина, саме вона зобов`язана довести виконання, рівних з його батьком, обов`язків.
07.06.2023 року до суду першої інстанції від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій вона заперечує проти відзиву представника відповідача (Т. 1 а. с. 146 - 152).
22.06.2023 року від ОСОБА_1 до суду першої інстанції надійшли заперечення на відзив, в яких вона просить не брати суд до уваги відзив представника ОСОБА_2 (Т. 1 а. с. 195 - 198).
Доводи заперечень співпадають із доводами, викладеними у позовній заяві.

Зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.08.2023 року відмовлено у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 (Т. 1 а. с. 210 - 211).
Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надано суду доказів того, що розмір раніше визначених судом аліментів є недостатнім для утримання дитини. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі (Т. 1 а. с. 215 - 220).

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права. 
Апелянт вказує на те, що в якості доказів недостатності аліментів нею було надані відомості щодо додаткових витрат на дитину, а саме - заняття з англійської мови та витрати на медицину. На теперішній час відповідач не приймає участі у житті та вихованні сина.

Узагальнені доводи відповідача в апеляційному суді

ОСОБА_2 не скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу. Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.09.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції (Т. 2, а. с. 2 - 2 зворотна сторона).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.09.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 09.08.2023 року про відмову у задоволенні клопотання про відвід судді прийнято до свого провадження, як заперечення на ухвалу, яка не оскаржується окремо від рішення суду (Т. 2, а. с. 3 - 3 зворотна сторона).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.09.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 09.08.2023 року про відмову у задоволенні клопотання про витребування доказів прийнято до свого провадження, як заперечення на ухвалу, яка не оскаржується окремо від рішення суду (Т. 2 а. с. 4 зворотна сторона).
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги було надіслано учасникам справи (Т. 2 а. с. 6). 
Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 повернулося до суду з приміткою пошти - «отримано - 25.09.2023» (Т. 2 а. с. 7). 
Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 повернулося до суду з приміткою пошти - «адресат відсутній за вказаною адресою» (Т. 2 а. с. 8 -9).
Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 повернулося до суду з приміткою пошти - «отримано - 06.11.2023» (Т. 2 а. с. 14). 
За вказаних обставин сторони повідомлені про апеляційний перегляд судового рішення.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.12.2023 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) її учасників.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 ч. 4, п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.
Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів. 
Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини. 
Дана справа за предметом позову (збільшення розміру аліментів) є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 
Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників та без проведення судового засідання.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі в період - з 27.06.2003 року по 18.11.2020 року.
Під час шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (Т. 1 а. с. 19).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.11.2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (Т. 1 а. с. 21 - 22).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.06.2021 року по справі № 947/11436/21 стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки аліменти на утримання сина ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі у розмірі - 16 000 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13.04.2021 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 (Т. 1 а. с. 23 - 30).
Дитина проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні.
Між сторонами виникли правовідносини щодо обов`язку матері та батька утримувати дитину.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують. 

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі 

Відповідно до ч. ч. 2, 6 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вимог заявлених у суді першої інстанції.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
У частині першій статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частина перша статті 27 Конвенції про права дитини, ратифікована 27.02.1991 року, теж визначає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання.
ОСОБА_1 , звертаючись до суду першої інстанції із позовною заявою про збільшення розміру аліментів, посилалась на те, що ОСОБА_2 за фахом є моряком, працює на посаді старшого помічника капітана. У 2020 році для отримання звання капітана закінчив магістратуру в Одеській національній морській академії. Відповідач має гарний стан здоров`я. Працює моряком, починаючи з 2003 року по теперішній час. Відповідач почав працювати моряком ще у 2003 році, відразу після укладання шлюбу з позивачкою, та саме завдяки сімейної єдності, підтримці та сприянні позивачки зміг з матроса досягти посади старшого помічника капітана. Про безперервність роботи моряком свідчать копії робочих контрактів моряка, де вказано назву судна, звання відповідача та період перебування на судні. Відповідач, будучи моряком далекого плавання, отримує заробітну плату у доларах США. Враховуючи девальвацію гривні, починаючи з кінця лютого-весни 2022 р. та факт виплати відповідачу заробітної плати у доларах США, іноземній валюті, фактично заробітна плата відповідача значно підвищилася.
Колегія суддів вважає, що доводи позивачки не є підставою для збільшення розміру аліментів, оскільки рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.06.2021 стягуються з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі - 16 000,00 грн., що є достатньою сумою для дитини відповідного віку. Крім того, з відзиву відповідача вбачається, що ним добровільно сплачуються аліменти на сина ОСОБА_4 у розмірі - 24 000 грн. щомісячно, що також не заперечується позивачкою.
Щодо заперечень ОСОБА_1 , викладених в апеляційних скаргах на ухвали суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про відвід судді та про відмову у задоволенні клопотання про витребування доказів, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 1 ст. 353 ЦПК України визначено вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, які окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку. Ухвали про задоволення заяви про перегляд заочного рішення у цьому переліку немає.
Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (ч. 2 ст. 353 ЦПК України). Цей припис згідно з позицією Конституційного Суду України слід розуміти так, що будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку самостійно або разом із рішенням суду (абз. 5 підпункту 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення КСУ від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на суд, складовою якого є право доступу до правосуддя, в аспекті апеляційного оскарження ухвали місцевого суду може бути обмежено на національному рівні з легітимною метою та із забезпеченням пропорційності при застосуванні відповідних правових засобів, передбачених процесуальним законом. Наведене не має наслідком порушення права на доступ до правосуддя.
Згідно тлумачення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, об`єктивно безстороннім є судовий орган, діяльність якого відповідає таким критеріям: 1) забезпечується не лише здійснення правосуддя, а й зовнішній вияв того, що відбувається; 2) суддею створено достатні гарантії для усунення об`єктивно виправданих підстав (і навіть потенційної можливості) побоюватися, що він, незалежно від особистої поведінки, не є безстороннім. 
Європейський суд з прав людини у своїй практиці виходить з того, що презумпція особистої неупередженості судді діє до тих пір, поки не доведено інше. 
Право учасника справи на відвід судді є однією із гарантій права на справедливий суд.
Головна мета відводу - гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи. Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.
Саме тому не може бути підставою для відводу судді заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними і допустимими доказами.
Частиною 1 статті 129 Конституції України встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
Проте, право на відвід не є абсолютним. В інакшому випадку воно перетвориться у свавільне обрання суддів для розгляду справи та спосіб процесуального зловживання, що суперечитиме інтересам інших учасників справи та суспільним інтересам загалом.
Відповідно до вимог ст. 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.
Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених ст. 37 ЦПК України. До складу суду не можуть входити особи, які є членами сім`ї, родичами між собою чи родичами подружжя.
Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявнику потрібно довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості, зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки як особисте переконання та поведінка конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розв`язання справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі тощо.
Водночас як указано в Бангалорських принципах поведінки судді від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27 липня 2006 року N 2006/23, об`єктивність судді є потрібною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті ухваленого рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його ухвалення.
Сприйняття об`єктивності визначається за допомогою критерію «розумного спостерігача». У разі, коли є підстави передбачати, що суддя є необ`єктивним (з різних причин) - це дискредитує суспільну довіру до судової влади. Тому, суддя мусить уникати будь-яких дій, які дають підставу передбачати, що на його рішення можуть вплинути сторонні чинники, зокрема такі як зацікавленість у розв`язанні конкретної справи. З огляду на це, навіть прояви неупередженості мають значення.
Тому, коли сторони стверджують про те, що судді необ`єктивні, питання про наявність фактичного упередження не має значення, адже «правосуддя не тільки має бути здійснене, але й сприйматися як очевидно і без сумніву здійснене». Іншими словами, коли виникає питання про відвід, значення має не те, чи справді у судді є усвідомлене або неусвідомлене упередження, а те, чи виникла б у розумної та належним способом поінформованої особи підозра про існування такого упередження. У цьому сенсі обґрунтована підозра в упередженості не просто заміняє докази, яких бракує, чи доказовий засіб для встановлення вірогідності неусвідомленого упередження, а є виявом пильнішої уваги до іміджу правосуддя, тобто домінантної зацікавленості громадськості в тому, щоб існувала впевненість у чесності процесу.
З матеріалів справи вбачається, що питання відводу судді було вирішено ухвалою Київського районного суду м. Одеси (суддя Літвінова І.А.) 01.08.2023 року, якою було відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Коваленко О.Б. (Т. 1 а. с. 184 - 186). Колегія суддів не вбачає порушень діючого законодавства під час розгляду заяви ОСОБА_1 про відвід судді.
Що стосується апеляційної скарги на ухвалу суду від 09.08.2023 року про відмову в задоволенні клопотання про витребування доказів, то слід зауважити наступне.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.08.2023 року відмовлено  ОСОБА_1  у задоволенні клопотання про витребування доказівз підстав не відповідності п. 2 ч. 2 ст. 84 ЦПК України, згідно з яким суд витребує докази за наявністю обставини, які можуть підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати. Судом встановлено, що відповідач під час судового розгляду не заперечував даних щодо розміру заробітної плати, сторони підтвердили часи перетинання ним кордону для здійснення трудової діяльності. Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у відкритті банківської таємниці, а також витребування документів - відомостей про оформлення та продовження строку дії посвідчення особи моряка (паспорта моряка), послужної книжки моряка, дипломів, інших кваліфікаційних документів.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні. 

Дата ухвалення постанови, порядок та строк касаційного оскарження

За правилами, передбаченими ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 19, 268, 274, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, 
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя:                        А. П. Заїкін 

Судді:                        С. О. Погорєлова

                       О. М. Таварткіладзе