УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 листопада 2023 року
м. Київ
справа №317/2255/20
провадження № 51-6740 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів:                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 07 березня 2023 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.  Південне Кизлярського району, Республіка Дагестан, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 07 березня 2023 року  ОСОБА_5 визнано винуватим та призначено йому покарання за                 ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. 
Вирішено інші питання, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року вищевказаний вирок місцевого суду скасовано в частині вирішення цивільного позову та призначено новий розгляд в порядку цивільного судочинства у суді першої інстанції, а в решті вирок залишено без змін.
Судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_5 20 червня 2020 року приблизно о 18:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ЗАЗ 1103», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю не менше 80 км/год в районі будинку АДРЕСА_2 , змінив напрямок свого руху вправо, допустивши занос керованого ним автомобіля, внаслідок чого виїхав за межі проїжджої частини на ліве по ходу його руху узбіччя, де вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , чим порушив вимоги пунктів 2.9, 10.1, 12.4, 12.9 «б» Правил дорожнього руху. В результаті наїзду внаслідок отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_6 померла у лікарні ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржувані судові рішення шляхом призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На обґрунтування касаційних вимог захисник стверджує, що при призначенні покарання місцевий суд належним чином не врахував ступінь тяжкості злочину, який є необережним, особу засудженого (вік, наявність тісних соціальних зв`язків та сім`ї на утриманні, позитивну характеристику за місцем проживання, притягнення до кримінальної відповідальності вперше), наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення і добровільне відшкодування завданих збитків). Вказує, що суди попередніх інстанцій, незважаючи на наявність інших, більш м`яких основних видів покарань, призначили засудженому найсуворіше покарання у виді позбавлення волі.
Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2                        ст. 286 КК в касаційній скарзі не оспорюються.
Колегія суддів звертає увагу на те, що фактично аргументи касаційної скарги в частині невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого зводяться до незгоди захисника із незастосуванням судами до засудженого положень ст.  75 КК.
Визначення розміру покарання у конкретному кримінальному провадженні є реалізацією принципу справедливості у частині індивідуалізації кримінальної відповідальності. Обираючи той чи інший вид та розмір покарання, суд виходить із загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК.
З вироку суду першої інстанції вбачається, що під час призначення покарання ОСОБА_5 цей суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є необережним тяжким злочином, дані про особу винного, який раніше не судимий, не перебуває на обліку в лікаря-психіатра та перебуває під спостереженням лікаря-нарколога після ДТП.
Обставинами, що пом`якшують покарання, суд першої інстанції визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та часткове відшкодування завданої шкоди. 
Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав скоєння злочину у стані алкогольного сп`яніння. При цьому суд виключив з обсягу обвинувачення таку обтяжуючу обставину як скоєння злочину відносно особи похилого віку, оскільки злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК, є необережним. 
Санкція ч. 2 ст. 286 КК, за якою  ОСОБА_5 визнано винуватим, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого.
Наведена санкція є відносно визначеною та передбачає лише один вид основного покарання - позбавлення волі без альтернативних видів основних покарань.
Місцевий суд дійшов висновку про можливість призначення засудженому покарання не в максимальних межах санкції статті, за якою йому пред`явлено обвинувачення, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Колегія суддів вважає, що покарання у цьому розмірі є достатнім та необхідним для виправлення засудженого.
В касаційній скарзі захисник також не погоджується з призначенням судом першої інстанції засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, однак ці доводи були обгрунтовано відхилені судом апеляційної інстанції, який вказав про доцільність призначення такого додаткового покарання з огляду на те, що  ОСОБА_5 , керуючи транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, порушив чотири пункти Правил дорожнього руху, легковажно розраховував на відвернення можливих суспільно-небезпечних наслідків своїх неправомірних дій, самовпевнено та безвідповідально діяв при експлуатації транспортного засобу, а також наслідки від вчиненого кримінального правопорушення, які полягають у настанні смерті потерпілої. Вказані висновки апеляційного суду є вмотивованими. 
Суди попередніх інстанцій констатували, що в рамках цього кримінального провадження відсутні підстави для застосування ст. 75 КК.
Свої висновки суди першої та апеляційної інстанцій обгрунтували тим, що ОСОБА_5 вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, що призвело до невідворотних тяжких наслідків у вигляді смерті потерпілої. Суди зазначили, що обставини справи та дані про особу засудженого не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і є достатніми для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням. Крім того, суд першої інстанції взяв до уваги думку потерпілого, який наполягав на призначенні засудженому реального покарання.
З оскаржуваних судових рішень вбачається, що суди врахували відомості щодо особи засудженого, обставини вчинення ним кримінального правопорушення, та, зважаючи на порушення низки ПДР та смертельні наслідки цього кримінального правопорушення, дійшли правильного переконання про доцільність виправлення засудженого шляхом призначення йому покарання у виді позбавлення волі, яке слід відбувати реально.
Колегія суддів зазначає, що норми ст. 75 КК не є обов`язковими для суду, а наділяють суд дискреційними повноваженнями під час застосування норм інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження.
Призначене засудженому покарання, на думку колегії суддів, відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. ст. 50, 65 КК, принципам індивідуалізації призначеного покарання, справедливості та співмірності. 
Підстав вважати, що незастосування судами до засудженого положень  ст. 75 КК призвело до призначення явно несправедливого покарання через суворість колегія суддів касаційного суду не вбачає.
Відтак вирок місцевого суду відповідає вимогам ст. ст. 370,  374 КПК, а ухвала суду апеляційної інстанції - вимогам ст.  419 КПК. 
З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника  ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 07 березня 2023 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                              ОСОБА_3